Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник підприємства з апеляційною скаргою на рішення суду, яким комунальному підприємству було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS]. Суд установив, що 17 липня 2008 року у квартирі відповідачів сталась пожежа, тому з 01 листопада того ж року вони не оплачують послуги з теплопостачання, бо фактично не отримують їх, у квартирі не проживають. При цьому суд установив, що самовільно власники [PERSON] свою квартиру від теплопостачання не відключали, бо батареї опалення були зняті у їхній квартирі після пожежі. На підставі встановленого суд першої інстанції відмовив підприємству у задоволенні його вимог. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказав, що вимоги позивачки про встановлення у їхній квартирі радіаторів опалення пред»явлені до неналежної особи, а крім того, такий спосіб захисту не передбачений діючим законом. В апеляційній скарзі представник комунального підприємства просить рішення суду скасувати в частині відмови позивачеві у позові та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги підприємства у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону, бо ухвалене з порушенням вимог матеріального і процесуального права. Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідачі як власники своєї квартири мають самі проводити ремонт у своїй квартирі, заміну сантехнічного та іншого обладнання, у тому числі, приладів опалення. Суд першої інстанції також не прийняв до уваги, що [PERSON] у заяві про скасування судового наказу вказав, що усі вони, мешканці квартири [ADDRESS], відмовляються від послуг з теплопостачання, які надає підприємство, та підтвердив, що стосовно них підприємством був складений акт про самовільне переобладнання системи опалення у їхній квартирі. Отже суд першої інстанції не врахував, що квартира відповідачів була самовільно відключена від централізованої системи опалення. Відповідачі до апеляційного суду не з"явились, про час та місце позгляду справи були повідомлені належним чином. У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Оскільки відповідачі не надали доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до апеляційного суду, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за їхньої відсутності. Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмови комунальному підприємству у позові та задовольнити вимоги позивача, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON], а також [PERSON] є власниками у рівних частках квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 березня 1994 року, яке було видане Єнакіївським виконкомом (а.с.25). 15 березня 2000 року позивач та [PERSON] уклали договір про надання послуг з теплопостачання (а.с.63-64). 20 жовтня 2008 року комісією комунального підприємства був складений акт про самовільне відключення квартири відповідачів [PERSON] від централізованої системи опалення (а.с.116). 05 жовтня 2010 року та 30 травня 2013 року факт такого відключення був підтверджений (а.с.115, 51). Оскільки відключення квартири [PERSON] від системи опалення було проведене без належного дозволу, 14 жовтня 2008 року та 27 березня 2009 року [PERSON] направлялись приписи про відновлення самовільно переобладнаної системи опалення (а.с.117, 118). Той факт, що квартира відповідачів дійсно не має приладів опалення, підключених до централізованої системи, підтверджується і відповідачами. Так, у своїй заяві від 05 жовтня 2010 року на адресу комунального підприємства [PERSON] вказав, що з липня 2008 року у їхній квартирі відсутні прибори централізованої системи опалення (а.с.155); цю ж обставину він підтвердив і у своїй заяві від 25 грудня 2012 року на адресу суду про скасування судового наказу (а.с.157-158). Отже, зі справи вбачається, що квартира відповідачів з липня 2008 року без належних дозвільних документів була самовільно відключена від централізованої системи опалення, тоді як наданими позивачем договорами та актами підтверджується факт подачі тепла у будинок, в якому розташована квартира відповідачів, в опалювальний сезон за весь вказаний період. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що факт самовільного відключення квартири відповідачів від централізованої системи опалення нібито не встановлений, не відповідає дійсності, фактичним обставинам справи та наданим доказам. Натомість відключення квартири від системи центрального опалення має здійснюватись у відповідності до вимог «Порядку відключення окремих приміщень жилих будинків від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання у випадку відмови споживачів від центрального теплопостачання», затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури і житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, відповідно до якого відповідач зобов'язаний отримати технічні умови для виконання проекту індивідуального теплопостачання і відключення від систем теплопостачання; інформувати керівництво служб і, у тому числі, службу постачальника послуг з теплопостачання про дату і час проведення робіт по відключенню квартир від систем центрального теплопостачання для складання акту про відключення; протягом 10 днів після відключення від систем теплопостачання подати вказаний акт в міжвідомчу комісію виконкому для затвердження. Проте відповідачі не виконали зобов'язань, покладених на них чинним законодавством як на споживачів послуг з теплопостачання, пов'язаних з відключенням квартири від системи центрального опалення, не дотримались встановленого порядку та відключили свою квартиру від централізованої системи опалення самовільно. Так, відповідно до п.2.5 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2005 № 4, відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи, про що складається відповідний акт. Відповідно до п. 2.6 Порядку цей акт про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під'їзду, будинку) від мереж ЦО і ГВП в десятиденний строк подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження цього акту на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (п.2.7 Порядку). Отже, діючим законодавством встановлений певний порядок відключення житлових приміщень від централізованої системи опалення, недотримання якого свідчить про самовільне, без належного дозволу відключення квартири. Оскільки відповідачі відключення своєї квартири від системи теплопостачання провели з порушенням вимог законодавства, таке відключення є самовільним. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування такого висновку відповідачі до суду не надали, хоча у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Звертаючись 17 квітня 2013 року до суду з позовом, представник комунального підприємства просив стягнути заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період з 01 грудня 2009 року по 01 лютого 2012 року (а.с.4). У подальшому позивач уточнив свої вимог та просив стягнути заборгованість за період з 01 грудня 2009 року по 01 травня 2013 року у загальній сумі 11 225 грн. 32 коп., індекс інфляції у сумі 2 224 грн. 77 коп. та 3% річних у сумі 2 112 грн. 50 коп. (а.с.169-170). Оскільки відповідачі не подали до суду заяву про застосування строку позовної давності, апеляційний суд вважає можливим з урахуванням вимог ч.3 ст.267 ЦК України позовні вимоги комунального підприємства задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачів у солідарному порядку вказані нарахування. Крім того, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений підприємством при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі по 67 грн. 34 коп. - з кожного відповідача.

Outcome: approved