Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 3 по вул. Гельмязівській в с. Хоцьки Переяслав-Хмельницького району Київської області та стягнути із відповідача судовий збір в розмірі 1057 грн. 20 коп. Посилається на те, що із 12 листопада 1994 року перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбане будинковолодіння № 3 по вул. Гельмязівській в с. Хоцьки Переяслав-Хмельницького району Київської області. Продавцем у договорі купівлі-продажу була зазначена відповідач, тому в погосподарській книзі будинковолодіння було переведене на неї. Відповідач не визнає його право власності на будинок, що змусило його звернутися до суду із даним позовом. Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. За клопотання позивача у відповідача витребувано договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку, який був посвідчений 12 травня 2000 року Переяслав-Хмельницькою державною нотаріальною конторою, та технічний паспорт на нього. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що гроші для придбання будинку дала її тітка. Добудовували будинок разом із чоловіком, робили ремонт, тому поділу підлягає лише добудована частина будинку. Вона в цей час доглядала за дітьми-інвалідами. Чоловік працював у фермера. Судом встановлено наступне. Сторони по справі перебували шлюбі, який був зареєстрований 12 листопада 1994 року Хоцьківської сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області (актовий запис № 13). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.7). Як вбачається із договору купівлі-продажу, посвідченого 12 травня 2000 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстровий номер 927), відповідачем був придбаний житловий будинок № 3 по вул.Гельмязівській в с.Хоцьки Переяслав-Хмельницького району Київської області. Згідно відмітки Переяслав-Хмельницького міжміського бюро технічної інвентаризації вищезазначений будинок був зареєстрований за відповідачем 29 травня 2000 року і записано в реєстрову книжку № 3 за реєстровим номером № 394. Згідно технічного паспорта на спірний житловий будинок загальна площа будинку становить 75,00 кв.м., житлова 36,70 кв.м. Відповідно до довідки Хоцьківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 225 від 16 липня 2018 року будинок № 3 по вул.Гельмязівській в с.Хоцьки Переяслав-Хмельницького району Київської області належить [PERSON], [INFO]. В житловому будинку зареєстровані: -[PERSON], [INFO]; -[PERSON], [INFO]; -[PERSON], [INFO]; -[PERSON], [INFO] (а.с.8). Свідок [PERSON] показала, що є тіткою [PERSON] Вона дала кошти для придбання спірного будинку, бо у них не було власного житла. Кошти давала для сім"ї, а не особисто для племінниці. Зять багато вклав у будинок, тому він, на думку свідка, повинен отримати навіть більше ніж половину. Будь-яких коштів назад ніхто не віддавав і вона не просила. Суд приймає до уваги подані позивачем та відповідачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зокрема, судом встановлено, що будинок придбаний в період шлюбу за кошти третьої особи, яка їх давала для сімї, і ці кошти ніким не поверталися. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глави 8 Сімейного кодексу України та глави 26 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В силу ст. 68 цього Кодексу, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. \~ \~Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. В силу ч. 2 ст. 370 цього Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 05 квітня 2017 року по справі № 367/5390/14-ц, вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму ст.60 СК застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Приймаючи до уваги, що спірний будинок був придбаний сторонами по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі (ця обставина не оспорюється відповідачем), кошти на придбання будинку були надані тіткою відповідача для потреб сімї, а не особисто для племінниці (відповідача), і не поверталися ніким, суд приходить до висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі, тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.60, 61, 63, 68, 70 СК України, 355, 368 ЦК України,

Outcome: approved