Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання їх втратившими право на користування житловим приміщенням та усунення від права користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON], при цьому останній хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте з 2008 року в будинку не проживає та не користується ним, що свідчить про те, що він втратив право на користування даним житловим приміщення згідно ст.72 ЖК України як особа, яка без поважних причин відсутня в ньому понад встановлені законом строки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] і на даний час проживають в зазначеному житловому будинку, а на його вимоги усунути перешкоди в користуванні ним своїм майном не реагують. Відповідачі виписуватися з належному йому на праві власності будинку не бажають, чим перешкоджають йому повноцінно ним володіти, користуватися та розпоряджатись, чим обмежують його права як власника розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, в зв'язку з чим відповідно до ст.391 ЦК України змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання їх втратившими право на користування житловим приміщенням та усунення від права користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач позов підтримав та прохав його задовольнити, пояснивши, що отримав будинок [ADDRESS] у власність в порядку спадкування після смерті його матері, в якому на той час вже були зареєстровані та проживали відповідачі [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] хоч і зареєстрований в будинку, але з 2008 року фактично в ньому не проживає. Вважав, що проживання та реєстрація відповідачів, які не є членами його сім'ї, в належному йому будинку, перешкоджають йому як власнику володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, оскільки він має намір його продати, але покупці не бажають купляти будинок, в якому зареєстровані інші особи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що зареєстрований по [ADDRESS] проте фактично з 2008-2009 років в цьому будинку на проживає, а лише періодично приїздить в гості. Іншого житла не має, оскільки тимчасово проживає з сім'єю в садовому товаристві, де будує житловий будинок. Йому відомо про те, що з початку 2014 року власником цього будинку є позивач, який успадкував цей будинок після смерті своєї матері, а їх бабусі, яка говорила при житті, що заповідає йому з братами цей будинок, але заповіту не склала. Іншого житла, де б він міг зареєструвати своє місце проживання на даний час не має. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що вони зареєстровані та проживають фактично по [ADDRESS] Цей будинок раніше належав їх бабусі, яка померла, а спадкові права на будинок оформив позивач, в той час як є інші спадкоємці, в тому числі їх мати, яка свої спадкові права не оформляла, але позивач обіцяв їй придбати інший будинок, щоб вона жила там з ними. Позивач запропонував їм перейти проживати в інший будинок, на який його власник не має документів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно виданого Солонянською державною нотаріальною конторою Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №1-454 свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності прав від 06 лютого 2014 року (а.с.6-7) позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], в якому відповідно до довідки Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.9) зареєстровані відповідачі [PERSON], 1983 року народження, [PERSON], 1992 року народження, [PERSON], 1993 року народження, а згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 21 квітня 2014 року фактично в будинку проживають [PERSON], 1992 року народження, [PERSON], 1993 року народження, а [PERSON], 1983 року народження на протязі останніх 6 років не проживає в будинку (а.с.8), що не оспорювалось сторонами і в судовому засіданні. З зазначеного вбачається, що реєстрація відповідачів, які не є членом сім'ї нового власника житлового будинку та не перебуває з ним в договірних відносинах щодо оренди житла, виникла до набуття права власності на вказане нерухоме майно позивача [PERSON], яке виникає з моменту державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та яке було зареєстроване 06 лютого 2014 року як державним реєстратором нотаріусом Солонянського району Дніпропетровської області згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 2014 року (а.с.6,7), що свідчить про те, що реєстрація відповідачів в належному позивачеві житловому будинку здійснена без згоди нового власника житлового приміщення, а відповідно порушує його права на користування, володіння та розпорядження належним йому майном. Згідно ст.150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], були зареєстровані в житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві власності, при попередніх власниках житлового приміщення та без згоди нового власника, що дає право останньому вимагати усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належному йому на праві приватної власності житлового будинку шляхом визнання відповідачів втратившими право на користування житловим приміщенням, оскільки вони не є членами сім'ї нового власника житлового приміщення, де зареєстровані без згоди цього власника на його реєстрацію, та між ними відсутні будь-які інші правовідносини з приводу користування відповідачами жилими приміщеннями в житловому будинку, що належать позивачеві на праві приватної власності. В той же час, в частині позовних вимог про усунення від права користування житловою площею [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити, оскільки судом задоволені вимоги про визнання всіх відповідачів втратившими право на користування житловим приміщенням, внаслідок чого ці вимоги є аналогічними за результатами їх розгляду. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а в задоволені решти позовних вимог необхідно відмовити. У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог відповідно до вимог ст.88 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд приходить до висновку, що з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial