Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею 0,151 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] яка межує з сусідньою земельною ділянкою відповідача, що розташована за адресою: [ADDRESS], та через яку проходить проїзд до земельної ділянки позивача. На думку позивача, відповідач не дотримується вимог добросусідства, так як не дає йому можливості користуватися цим проїздом, чинить різні перешкоди, в наслідок чого позивач не має змоги пройти до своєї земельної ділянки та позбавлений права на безперешкодне користування земельною ділянкою. Позивач в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги позову підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, при цьому враховується, що в попередніх судових засіданнях відповідач надавав свої пояснення стосовно позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,151 га, кадастровий номер [NUMBER] 01 054 0033, що розташована за адресою: [ADDRESS] що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №684244 та договором дарування земельної ділянки від 03 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Смоліною І.В. Зі змісту листа Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області вбачається, що відповідно до генерального плану селища, проїзд до земельної ділянки [PERSON] відсутній. З висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №12542/14-41 від 17.11.2014 року вбачається, що іншого доступу до земельної ділянки, що знаходиться на [ADDRESS] окрім встановлення сервітуту не існує. Також запропонований єдиний варіант встановлення сервітуту на земельну ділянку, що знаходиться на [ADDRESS] для обслуговування земельної ділянки, що знаходиться на [ADDRESS] Правилами ст. 401 ЦК України визначено поняття користування чужим майном право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно зі ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Отже, вимагати встановлення земельного сервітуту може власник або землекористувач земельної ділянки, способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року передбачено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина першастатті 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Оскільки судом встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у приватній власності позивача повністю ізольована від проїжджої частини та проходу, а також приймаючи до уваги, що іншого доступу до вищезгаданої земельної ділянки окрім встановлення сервітуту не існує, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне встановити , сервітут на земельну ділянку площею 0,0133 га, яка зображена зеленим кольором в додатку №1 до експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №12542/14-41 від 17.11.2014 року. Позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат підлягають до задоволення, оскільки, згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved