Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з травня 2006 року вона та відповідач проживали в цивільному шлюбі, під час якого у них народилися двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Шлюб сторони зареєстрували в органах реєстрації актів цивільного стану 02.06.2011 р. Рішенням Перечинського районного суду від 26.11.2015 р. постановлено стягувати з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1455 грн., щомісячно до досягнення ними повноліття. Станом на травень 2017 року фактичний прожитковий мінімум у цінах березня 2017 року на дітей у віці від 06 до 18 років складає 3305,10 грн. Утримання двох неповнолітніх дітей 10 та 9 років складає 3305,10*2 дитини = 6610,20 грн. щомісячно, з яких 50 % повинен сплачувати відповідач. Також вказала, що на даний час відповідач займається підприємницькою діяльністю, здає подобово кімнати у готельному комплексі " [INFO] у с. Лумшори , а отже може надавати допомогу на утримання дітей у розмірі більшому за 1455,00 грн. Позивач вказує, що її матеріальний стан змінився, погіршився рівень її матеріального становища у зв`язку з припиненням її діяльності, як підприємця. З посиланням на викладене, а також у зв`язку із збільшенням в Україні прожиткового мінімуму на утримання дитини у віці від 6 до 18 років, позивач просить суд збільшити розмір аліментів з [PERSON] на користь неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 1455,00 гривень до 3305,10 гривень щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав на те, що на час винесення первісного судового рішення Перечинським районнми судом від 26.11.2015 р. позивач та відповідач проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільний дохід від провадження діяльності з розміщенням туристів на туристичній базі «[INFO]»», а тому розмір аліментів, встановлений судом в сумі 1455 грн. на двох дітей вистачав за умови отримання доходу від торгівлі та харчування туристів. Натомість з травня місяця 2016 року відповідач відмовився поновити строк оренди для позивача, що унеможливило отримання дозвільних документів для торгівлі, та позивач була змушена переїхати разом з дітьми в м. Ужгород до своїх батьків. Також зазначив, що відповідно до приписів чинного законодавства мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях. Наголосив на тому, що єдиною правовою підставою, зазначеною позивачем,як на підставу позовних вимог є зміна матеріального стану одержувача аліментів, що пов`язана, за твердженням позивача, з припинення її діяльності, як приватного підприємця. Однак відповідно до ст. 192 СК України вказано, що підставою для збільшення розміру аліментів є зміна матеріального стану одержувача аліментів, а не зміна юридичного статусу одержувача аліментів. Те, що позивач мала укладений договір оренди, була зареєстрована приватним підприємцем, уклала договір на вивіз сміття - не вказує жодним чином на матеріальний стан позивача. Крім цього відповідач вважає, що договір оренди який закінчився 30.04.2015 р. до ухвалення рішення суду від 26.11.2015 р. немає жодного відношення, оскільки закінчився за шість місяців до ухвалення вказаного рішення. Вважає, що позивач не довела належними доказами обставини того, що її матеріальний стан змінився та її доходи є значно меншими від тих, які були на час ухвалення рішення про стягнення аліментів. Крім цього, вказує, що відповідач є інвалідом та має невелику пенсію, зміна сімейного стану ні у позивача, ні у відповідача не змінилась. Просив суд відмовити у задовоенні позовних вимог. 05.12.2017 року представником позивача подано до суду клопотання про приєднання додаткових доказів для підтвердження матеріального забезпечення відповідача. 08.12.2017 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 21.12.2017 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 21.02.2018 року представником позивача подано до суду клопотання про приєднання рішення суду; 04.04.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 03.07.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про надання документів; 03.08.2018 року представником позивача подано до суду додаткові пояснення з додатками; 03.08.2018 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представика; 09.08.2018 року представником відповідача подано до суду письмові заперечення; 18.08.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 22.04.2019 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представика; У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не засто-совувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача,вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як встановлено судом, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 26.11.2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1455 грн., щомісячно, починаючи з 24.07.2015 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] знаходится на обліку в Перечинському ОУ ПФУ та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи, що стверджується довідкою від 02.03.2018 року № 11. Підставою для подання вказаного позову, позивачем зазначено - зміна матеріального стану одержувача аліментів, що пов`язана, з припинення її діяльності, як приватного підприємця, а також зміни до СК України в частині збільшення прожиткового мінімуму на дітей та зміна мінімального розміру аліментів на утримання дітей. Як встановлено судом, [PERSON] 14.02.2017 року припинила підприємницьку діяльність як фізична особа -підриємець, що підтверджуєтся записом про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою -підриємцем, що стверджується даними інформації щодо фізичної особи -підриємця. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батькам, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, яка діє на час розгляду справи, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналіз зазначених норм права дає суду підстави прийти до висновку, що саме суду віддані дискреційні повноваження при визначенні конкретного розміру аліментів. При цьому, закон визначив, що саме суд повинен брати до уваги і враховувати при визначенні розміру аліментів. Такими обставинами можуть бути: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів або якісь інші обставини, які можуть мати важливе значення для визначення розміру аліментів. Визначення мінімального розміру визначається законом. Це той мінімум, який батьки зобовязані витрачати на дитину, не залежно від доходів, можливостей, бажання, інших дітей, незалежно від всіх цих обставин. Збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. В даному випадку, у рішенні суду при визначенні розміру аліментів є посилання на їх мінімальну межу, але це не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. У разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», тобто, з 8 липня 2017 року та винесення відповідної постанови державного виконавця. Таке збільшення має відбуватись в автоматичному порядку, без жодних звернень стягувача аліментів. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Отже, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17 та від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17. Отже, враховуючи зазначені обставини справи, співставляючи їх з нормами права суд приходить до висновку про те, що доводи позивача та його представника щодо змін до СК України в частині законодавчого збільшення прожиткового мінімуму на дітей та зміна мінімального розміру аліментів на утримання дітей , як на підставу для збільшення розміру аліментів не заслуговують на увагу. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що матеріальний стан платника аліментів змінився та його доходи є значно вищими від тих, які були на час ухвалення рішення про стягнення аліментів та не надала доказів того, що матеріальний стан її , як одержувача аліментів змінився та її доходи є значно нижчими від тих, які були на час ухвалення рішення про стягнення аліментів. Позивач доказів зміни свого матеріального становища, погіршення стану здоров`я, зміну сімейного стану не надала. Таким чином, позивачем не надано доказів поліпшення матеріального становища платника аліментів, які є підставою для збільшення їх розміру, навпаки за обставинами справи відповідач отримує пенсію по інвалідності і як ствердив представник позивача в судовому засіданні, що з відповідача на даний час в ході примусового виконання судового рішення не стягується навіть розмір аліментів встановлений рішенням суду, так як отримані доходи не дозволяють стягнути з відповідача аліменти в сумі 1455,00 грн. на двох дітей щомісячно, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому в задоволені позову необхідно відмовити. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Згідно ст. 141 ч. 7 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а позов не підлягає задоволенню, тому судовий збір слід віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed