Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

В позові до суду позивач вказав, що 22.02.2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики № 42/95115806. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних» зокрема: - що у спірному договору позивач начебто підтверджує, що отримав в письмовій формі від позикодавця до укладення договору інформацію зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте фактично працівники ТОВ «Партнер Фінанс» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь - якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивач зазначає, що він не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично через дрібний шрифт договору; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови п. 4 Заяви-приєднання, оскільки в ній встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за договором. Також, згідно п. 8,1. вказаної заяви-приєднання, у разі порушення ; - наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, оскільки з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною. З огляду на вищезазначене, позивач просить визнати недійсним договір позики від 26.01.2018 року. Учасники судового процесу у судове засідання не з`явились, позивач подав суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом із копії наданого спірного договору позивачем встановлено, що 26.01.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю "КУ "Інвест Фінанс Сіті" та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту у письмовій формі, та підписано позивачем Заяву-приєднання №163746, відповідно до умов яких відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 3 500 грн. /а.с. 12-13/. Водночас, позивач просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року визнати договір, укладений між сторонами 12.02.2018 року недійсним. Згідно преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Зважаючи на те, що позивач посилається на застосування Закону № 1023-XII, умови договору цілі кредиту не визначають, слід вважати, що кредит був взятий для особистих потреб. Доказів протилежного відповідно до принципів змагальності відповідач суду не надав. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (далі - Постанова № 9) відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір було укладено у письмовій формі. Згідно п. 3.2. Договору, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору, а тому Договір є укладений. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, а також Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту. Проте посилання позивача на порушення відповідачем ч.2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" безпідставне, так як на час укладення спірного договору ч.2 у ст. 11 зазначеного Закону відсутня. До того ж, із п.7 заявки-приєднання вбачається, що позичальник підтверджує, що до моменту підписання цієї Заявки до Договору він ознайомився з правилами про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, умовами викладеними в Договорі на сайті Кредитодавця, та зобов`язався самостійно відслідковувати всі зміни, які будуть вноситися до Договору, про що засвідчив своїм електронним підписом у спірному договорі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінює і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, які нічим не підтверджені. Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як роз`яснено у п. 20 Постанови № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак позивач не надав доказів введення в оману, адже підписав договір позики, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Так само є безпідставними посилання позивача на дрібний шрифт договору, оскільки як вбачається із копії заявки-приєднання /а.с. 12-13/, наданого позивачем, шрифт є таким, що дає можливість його прочитання без ускладнень, весь текст надрукований одним шрифтом. Суд вважає також необґрунтованими посилання позивача на те, що п. 4. Заявки-приєднання є несправедливими з огляду на встановлення у ньому вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, а саме понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності зазначених вище умов для визнання умов договору несправедливими. Окрім цього, позивач посилається на те, що п. 3 Заявки-приєднання є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, та згідно умов кредитного договору надана ним згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Відповідно до п. 3 Заявки-приєднання позичальник підтверджує, що дає згоду на обробку своїх персональних даних

Outcome: dismissed