Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Заявниця звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт приналежності його [PERSON], який народився 02 лютого 1942 року до національності «поляк». В обґрунтування заяви посилається на те, що він народився 02 лютого 1942 року в місті Черемхово Іркутської області, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблена запис № 394 від 21.02.1942 року. Бабуся заявника, [PERSON] [PERSON] (дошлюбне прізвище Одинец), була уродженою полячкою, сповідувала римо-католицьку віру. Вона народилася 8 червня 1889 року с. Огроднікі (нині територія Польщі) про що додається свідоцтво про хрещення видане Метричним архівом Курії Митрополита Білостоцького від 02 серпня 2016 року. Дідусь заявника, [PERSON] був уродженим поляком, сповідував римо-католицьку віру. Він народився 15 лютого 1888 року с. Новий Двур (нині територія Польші) про що додається свідоцтво про хрещення видане Метричним архівом Курії Митрополита Білостоцького від 07 серпня 2015 року. 1 липня 1912 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] Одинец и [PERSON] про що додається свідоцтво про шлюб видане Метричним архівом Курії Митрополита Білостоцького від 02 серпня 2016 року. До 1915 року дідусь з бабусею заявника проживали в містечку Новий Двур (нині територія Польщі). У 1915 році територія російської Польщі була окупована Німеччиною і Австро-Угорщиною, тому сімя [PERSON] була вимушена виїхати в Забайкалля. 12 лютого 1919 року в с. Талбага Петр-Забайкальского р-на Читинської області народилася мати заявника - [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON]) про що додається лист №11/42-3336 від 06.07.2016 р. з Управління Федеральної міграційної служби Росії по Іркутської області. Вона була уродженою полячкою, сповідувала римо-католицьку віру і проживала в [INFO], дотримуючись традицій цієї національності. Згідно архівної довідки ФСБ РФ управління по Забайльському краю №10-16572 від 05.09.2016 року встановлено, що дід заявника [PERSON] за національністю поляк. Відповідно до вищевказаної архівної довідки він був арештований 11.01.1938 року за обвинуваченням "є агентом однієї з іноземних держав (ст. 58-1а та 58-2 КК РСФСР). Рішенням НКВС по східно - сибірському краю та Прокурора СССР від 05.03.38 р (протокол N 1022) діда було засуджено до розстрілу. Вирок було виконано 11.04.38 р. Згідно Військового трибуналу Забайкальського військового округу 20.03.1959 р. дід заявника був реабілітований. Факт належності діда заявника [PERSON] до польської національності також підтверджується довідкою про смерть №1695 від 22. 09.2016 р., та матеріалами з архівно-слідчої справи, в яких зазначено національність [PERSON], як "поляк". Факт належності бабусі зяавника [PERSON] (Одинец) [PERSON] до польської національності також підтверджується довідкою про смерть №01 від 18.01.2017 р., в якій зазначено національність [PERSON] [PERSON], як "полячка". 19 жовтня 1938 року батько заявника [PERSON] Дементьєвич та мати [PERSON] уклали шлюб про що складено актовий запис про укладення шлюбу № 264. У повторному свідоцтві про укладання шлюбу від 25.06.2016 року помилково в графі національність матері зазначена росіянка. Запис про національність росіянка не відповідає дійсності, батьки матері були за національністю поляки. 6 грудня 2004 померла мати заявника, [PERSON] про що складено запис акта №767, місце державної реєстрації Управління РАЦС Іркутської області відділ по Іркутському районі. У свідоцтві (повторному) про народження [PERSON] у графі національність мати помилково записано як росіянка. Через це встановити факт належності [PERSON] до національності «поляк» у позасудовому порядку не виявляється можливим. При цьому це позбавляє мене можливості користуватися пільгами, які гарантуються особам польського походження і передбачені Законом «Про репатріацію» та Законом «Про карту поляка» ухваленими Сеймом. Також встановлення факту приналежності до польської національності необхідно для того, щоб відновити та зберегти етнічне походження свого роду. Батьки заявника виховували відповідно до польських традицій, заявник сповідує римо-католицьку віру, підтримуючи стосунки зі своїми родичами - поляками, які проживають на території Польщі, святкує польські свята та вважає себе поляком. У судовому засіданні заявник подану заяву підтримав, просив встановити факт приналежності його до національності «поляк». Заінтересована особа Вільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області подала до суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності представника, вирішення питання залишила на розгляд суду. Заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав: Зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно зі ст.234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України). За змістом ч.2 ст.256 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] народився 02 лютого 1942 року в місті Черемхово Іркутської області, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблена запис № 394 від 21.02.1942 року (а.с.5). Батьки матері заявника [PERSON] - бабуся заявника [PERSON] [PERSON] (дошлюбне прізвище Одинец) та дідусь заявника - [PERSON] були уродженими поляками (а.с.7-17). Отже, батьки [PERSON] були поляками. У свідоцтві (повторному) про народження [PERSON] ІV СТ №392827 у графі національність мати [PERSON] помилково записано як росіянка. Згідно зі ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Національність - національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи (спільності), яка визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї і традиції, культура, фізіологічні риси (належність до певного типу тощо), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності - почуттям національної ідентичності. З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні». У відповідності до ст. 3 вказаного Закону до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. За змістом положень ст.11 вказаного Закон громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно з приписами ст.300 Цивільного Кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року, втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», і з того часу в законодавстві України відсутні норми, якими передбачаються настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових прав в залежності від національності особи. Проте, навіть якщо існує гнучкість чи суперечність стосовно правильного тлумачення закону, чи порядку зміни національності, безперечним є те, що право особи на збереження своєї національності, як і право на її зміну, визнається законодавством України. Відповідно до абз.3 п.1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Зі змісту п.2.13.2 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 року, затверджених Міністерством юстиції України 14.01.2011 року №55/18793 на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Виходячи із наведеного, суд вважає, що не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених заявником у заяві, вони підтверджені письмовими доказами, тому суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є підставною і підлягає задоволенню.

Outcome: approved