Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсною Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, укладеної між [PERSON] та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК». Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № К4VIGE0000005, відповідно до умов якого банком було надано позичальнику кредит у сумі 1 980 000,00 дол. США. У порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість та станом на 26.04.2013 року складала 129 412 167,78 грн. 20.05.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі директора філіалу «КиївСіті» [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 3 до кредитного договору №К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, згідно якої сума кредиту - 27 916 600,00 грн., графік погашення: 31.05.2014 - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2015 - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2016 - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2017 - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2018 - 5 678 788,61 грн. [PERSON] вважає, що цей перший платіж у розмірі 5 585 020,00 грн. здійснено в рахунок погашення заборгованості з урахуванням положень додаткової угоди № 3 і він не має іншої заборгованості за кредитом. Однак, вивчивши додаткову угоду № 3 від 20.05.2013 року позивачем встановлено, що остання укладена від імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» директором філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON], який діяв від імені банку на підставі довіреності № 3536 від 12.11.2009 року. Разом з тим, в програмних комплексах, така довіреність відсутня, проте наявна довіреність № 3536 від 07.09.2009 року, якою директор філії «КиївСіті» [PERSON] не уповноважувався банком на укладання кредитних договорів (угод) та договорів (угод) про внесення змін та доповнень до кредитних договорів (угод). Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 237 ЦК України, просить визнати додаткову угоду № 3 від 20.05.2013 року недійсною. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покладаючись на підстави, зазначені у ньому та письмових поясненнях (а.с. 2-5, 199-202). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення у заперечення позовних вимог, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.159-164), просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, має повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (стронами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом встановлено, що 04.06.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № К4VIGE0000005, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 1 980 000,00 дол. США у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% щомісячно від суми наданого кредиту в період сплати відсотків, суми відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Кінцевий термін повернення до 03.06.2008 року (а.с. 6-12) Рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було змінено найменування ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником за всіма правами і обов'язками ЗАТ КБ «ПриватБанк». Між позивачем, в особі Директора філії «КиївСіті» [PERSON], діючого на підставі довіреності № 3536 від 12.11.2009 року і відповідачем [PERSON] 20.05.2013 року було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, згідно якої: строк кредиту до 31.05.2018 року; розмір кредитних коштів у сумі 27 916 600,00 грн. (а.с.13) 20.05.2013 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором згідно з Додатковою угодою № 3 від 20.05.2013 року було внесено кошти у розмірі 5 585 020,00 грн., що підтверджується листом Банку (а.с. 91, 92). Частиною 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За своєю суттю представництво є цивільним правовідношенням, змістом якого є вчинення однією стороною (представником) правочинів від імені іншої сторони (яку представляють), в результаті чого цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняться безпосередньо для особи, яку представляють. Позивач зазначає, що директор філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] не мав повноважень на укладення Додаткової угоди № 3 і як наслідок вона є недійсною. Проте, в подальшому, позивачем були схвалені дії представника та виконані умови цієї додаткової угоди, що підтверджується: виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] від 26.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №10192, відповідно до якого встановлено залишок поточної заборгованості за кредитним договором № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 27 916 000,00 грн. (а.с.170, 187); договором поруки від 20.05.2013 року, укладеного між позивачем та [PERSON], згідно якого останній повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, сплати платежів за тілом кредиту у розмірі та у відповідності до строків, встановлених додатком до Додаткової угоди № 3 до кредитного договору від 04.06.2007 року (а.с.189-191); претензією позивача до відповідача [PERSON] № 401 від 20.05.2014 року з посиланням на додаткову угоду № 3, що є невід'ємною частиною кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року (а.с. 192); вимогою позивача про усунення порушення основного зобов'язання до [PERSON] та відповідача [PERSON] № Е.К2.0.0.0.0./3-583 від 21.02.2017 року за кредитним договором №К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року зі змінами відповідно до додаткових угод від 03.06.2008 року, від 16.02.2009 року, від 20.05.2013 року (а.с.193); листом позивача до [PERSON] та відповідача [PERSON] № Е.К2.0.0.0.0./3-586 від 21.02.2017 року щодо неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором №К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року зі змінами відповідно до додаткових угод від 03.06.2008 року, від 16.02.2009 року, від 20.05.2013 року (ас.194). Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Таким чином, наведеними доказами підтверджується та обставина, що після укладення Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, позивачем вчинялись дії на підтвердження укладення оспорюваної угоди та неухильне виконання її умов, чим схвалені дії представника банку - директора філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON], пов'язані з укладенням та підписанням оспорюваної угоди від імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що відповідає вимогам ст. 241 ЦК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує відсутністю в програмних комплексах довіреності з реквізитами №3536 від 12.11.2009 р., за якою відповідно до Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, діяв від імені позивача директор філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON], при цьому і у позові, і в судовому засіданні представник позивача зазначив, що можливо була описка у даті довіреності, і насправді [PERSON] міг діяти під час підписання оспорюваної угоди на підставі довіреності з реквізитами № 3536 від 07.09.2009 року, яка наявна в програмних комплексах, але якою останній не уповноважувався на укладення від імені банку на укладання кредитних договорів (угод) та договорів (угод) про внесення змін та доповнень до кредитних договорів (угод). При цьому позивачем ні у позові, ні в інших письмових або усних поясненнях не заперечувався сам факт укладання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з відповідачем [PERSON] Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, недійсність названої угоди позивач вбачає лише з підстав відсутності у його ж програмних комплексах довіреності з реквізитами №3536 від 12.11.2009 р. На переконання суду, позивачем не надано належних доказів, що в момент укладення Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] діяв саме на підставі довіреності з реквізитами № 3536 від 07.09.2009 року, на яку відсутнє посилання у самій додатковій угоді, як на підставу повноважень представника. Наведене приводить суд до висновку, що позивачем не доведені обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, разом з тим, при судовому розгляді справи знайшли підтвердження обставини подальшого схвалення позивачем дій свого представника [PERSON] щодо укладення Додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року до кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, суд не задовольняє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позовні вимоги є безпідставними та суд відмовляє в їх задоволенні по суті справи, а не з причин застосування позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed