Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та процентів по договору позики. В позовній заяві вказала, що протягом 2007-2010 років відповідач отримала від позивача по договору позики такі гро шові суми: -6 травня 2007 року - 50 (п'ятдесят) тисяч гривен без зазначення строку повернення; -24 березня 2009 року 40 (сорок) тисяч гривен зі строком повернення до 24.03.2010 року; -19 березня 2010 року 40 сорок) тисяч гривен зі строком повернення до 16.06.2010 року. Всього - 130 (сто тридцять) тисяч гривень. На підтвердження кожного боргу [PERSON] надавала позивачу власноручно написані розписки, які є, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України офіційним підтвердженням укладення договору позики та його умов, та «посвідченням передання пози чальнику визначеної грошової суми». Однак, як вказує позивач, відповідач до цього часу свої зобов'язання не виконує. Позивач зазначає, що відповідач ніколи і ні в якій формі не відмовлялася від повернення боргу, однак кожно го разу, при настанні чергового строку повернення - вмовляла її знов і знов переносити тер мін повернення. Тобто де-юре і де-факто , як вказує позивач, відповідач визнавала і визнає у даний час існування бору і не відмовляється від нього. Як вказує позивач вищенаведене, дає їй юридичні підстави вважати причини пропуску нею строку давності поважними і просити суд поновити їх. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК «Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобо в'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу». Згідно зі ст. 625 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'яза ний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочен ня, а також три процента річних від простроченої суми, яка складає 11700 гр. з розрахунку: 3% : 365 (кількість днів у році): 100% х 1095 (кількість днів прострочки за три роки) х 130000 гр. (загальна сума боргу) = 11700 гр. Всього відповідач повинна повернути - 130000 + 11700 = 141700 гр.(сто сорок одна тисяча сімсот) гривень. Крім того позивач вказує, що згідно п. 9 Роз'яснення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кри мінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших право чинів» (Лист № 10-1390/0/4-12 від 27. 09. 2012 року - «Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зо бов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання част ково або в повному обсязі». ...Наявність боргового документа у боржника підтверджує вико нання ним свого обов'язку». Позивач зазначає, що вищезазначених розписок відповідачу не надавала. І це вирішальне і беззаперечне підтвердження наявності боргу (невиконання умов договору позики). Позивач прохала визнати причину пропуску строку давності для звернення з цим позовом про стягнення боргу - поважними по підставам, викладеним в описової частині позову та стягнути з відповідача на її користь: 130000 (сто тридцять тисяч) гривень основного боргу та 11700 (одинадцять тисяч сімсот) гривень - три процента річних від простроченої суми. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, направила письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала повністю та прохала його задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, прохав його задовольнити. Вказав, що строк позвної давності не пропущений. Пояснив, що до появи адвоката відповідач борг визнавала, а потім почала говорити про строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позо не визнала повністю так як спірні кошти вона повернула, що підтвердила особисто позивач в судовому засіданні під головуванням судді Миркушіної Н.С. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та вказав, що при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] пропустила строк позвної давності та не вказала поважних причин для його поновлення. Суд, з»ясувавши позицію позивача, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, належно оцінивши надані по справі докази, приходить до висновку, що у позові [PERSON], слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В ст. 10 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копій розписок про отримання коштів (а.с. 8, 9, 10) протягом 2007-2010 років [PERSON] отримала від [PERSON] по договору позики такі грошові суми: - 6 травня 2007 року - 50 (п'ятдесят) тисяч гривень без зазначення строку повернення; - 24 березня 2009 року 40 (сорок) тисяч гривень зі строком повернення до 24.03.2010 року; - 19 березня 2010 року 40 (сорок) тисяч гривень зі строком повернення до 16.06.2010 року. Всього - 130 (сто тридцять) тисяч гривен. Як передбачено ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення строку позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частина 3 статті 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] в ході розгляду справи в судовому засіданні поставив питання про застосування до вимог позивача [PERSON] строку позовної давності. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В позовній заяві вказано як причина поважності пропущеного строку позовної давності, тільки те, що відповідач ніколи і ні в якій формі не відмовлялася від повернення боргу, однак кожно го разу, при настанні чергового строку повернення - вмовляла позивача знов і знов переносити тер мін повернення. Але на підтвердження цього ні позивач в матеріалах позовної заяви, ні її представник в судовому засіданні належних доказів цього не надали. Взагалі представник позивача [PERSON] в судовому засіданні не надав доказів і не вказав навіть причин поважності пропущеного строку позовної давності. Також фактично виходячи із змісту 1-ї позовної вимоги, [PERSON] не прохала поновити строк позовної давності, а тільки - визнати причину пропуску строку давності для звернення з цим позовом про стягнення боргу - поважною по підставам, викладеним в описової частині позову. Хоча такі підстави в позові фактично відсутні. Судом встановлено, що в розписці від 19 березня 2010 року відповідач отримала від позивача 40 (сорок) тисяч гривен зі строком повернення до 16.06.2010 року. За таких підстав, починаючи із 17.06.2010 року розпочався відлік строку позовної давності відносно всього невиконаного зобов'язання, а закінчився відповідно до ст. 257 ЦК України - 17.06.2013 року, так як доказів того, що між сторонами укладався письмовий договір про збільшення строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України суду не надано. Позивач [PERSON] звернулася до суду тільки 18.10.2013 року. Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання, що ні позивачем ні її представником не надано суду переконливих та беззаперечних доказів, поважності причин пропуску строку позовної давності, а тому не вбачається підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду з даним позовом. Отже, оскільки позивачем був пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення боргу та процентів по договору позики, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та процентів по договору позики - слід відмовити.

Outcome: dismissed