Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

Позивач 12.12.17 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Озерне Ковельського району Волинської області, вул. Красниця, 21, в порядку набувальної давності. Свої вимоги обґрунтовує його тим, що у 1991 р. за згодою [PERSON] вона разом із своїм чоловіком [PERSON] вселилась у спірний житловий будинок, що був успадкований [PERSON] від батьків останньої. [PERSON] проживала у іншому будинку, а вони її доглядали. У 2006 р. [PERSON] померла. У спірному житловому будинку вона із своєю сім»єю проживає по даний час. За записами у погосподарській книзі № 9 за 2017 р. спірний будинок, 1960 р. побудови, значиться таким, що належить її чоловікові і знаходиться у с. Озерному Ковельського району Волинської області, по вул. Красниці, 21. Вказаним вище житлом як єдиним вона постійно користується більше 10 р., володіє добросовісно, зробила ремонт, здійснює техпокращення, сплачує внески за землю. Покликаючись на ст. ст. 328, 344 ЦК України, просить позов задовольнити. Позивач та її представник - адвокат, кожна зокрема, у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених вище, просять позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні у своєму вступному слові зазначила, що хоче приватизувати спірний будинок тому, що її діти у спірному будинку зареєстровані, а внуку - у спірний будинок не прописують. У спірному будинку вони проживали, але її чоловік - помер. У спірному будинку проживає з 1991 р.. Вважає, що вона набула спірний будинок у власність. Вони зробили ремонт у двох кімнатах та добудували комірчину, що розпалась та коридор; сплачують за електроенергію та землю. Спірний будинок належав [PERSON], яку вони доглядали. У спірному будинку вони прожили довго та діти [PERSON], а саме: [PERSON], дозволили їм у будинку проживати. [PERSON] сказала, що претензій вона до них і до спірного будинку не має. Їй відомо, що на будинок має бути оформлене право власності. Будь - яких договорів відчудження спірного будинку на її користь не було. [PERSON] після смерті [PERSON] яка спадщину не прийняла. Право користування присадибною земельною ділянкою оформлене на ім»я її покійного чоловіка. Спірний будинок значиться по погосподарській книзі належним її покійному чоловікові [PERSON], оскільки він був головою домогосподарства, але власником будинку не був. Вона належно прийняла спадщину після смерті свого чоловіка. Договір електропостачання оформлене щодо буд. № 17, однак, це є той самий будинок - № 21. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча відповідач належно оповіщений. Про причини неявки свого представника суду не повідомив, заперечення проти позову до суду не подав. Попередньо відповідач подав до суду заяву з проханням справу розглядати у відсутності його представника, зазначивши, що позов визнає у повному обсязі. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Суд ввважає за доцільне не прийняти визнання позову відповідачем з огляду на наступне. За змістом ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Вказана вище норма закону визначає ознаки володіння, що є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. При цьому володіння має бути добросовісним, тобто, володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі - продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Як пояснила суду позивач, вона знала, що з 1991 р. проживає у будинку, що до 1992 р. належав іншій особі, і у неї не виникає права власності на спірний будинок після смерті цієї особи. Згідно з копією техпаспорта на житловий будинок № 21 по вул. Красниці у с. Озерному Ковельського району Волинської області, виготовленого ТзОВ "ЕК Контакт» 06.12.17 р., є житловий будинок А 1, з прибудовою а, літньою кухнею Б 1, хлівом В 1, вбиральнею Г, погребом Д 1, колодязем - Е, 1960 р. побудови. Самочинного будівництва немає. Даних про власника будинку не вказано. Однак, як пояснила суду позивач, вона з 1991 р. добудувала комірчину, що розвалилась, а також - коридор. Тому суд критично оцінює такий доказ відсутності самочинного будівництва як копія техпаспорта і вважає, що у ньому не відображено належно даних про прибудову - а, що здійснена позивачем та містить кладовку 1 6 та коридор 1 1, що вказані такими, що є 1960 р. побудови. Із даних паспорта позивача, вона, дійсно, значиться споживаючою у спірному будинку з 2010 р., однак, згідно з копією аркуша будинкової книги, наданого суду позивачем, зафіксовано реєстрацію (прописку) [PERSON] покійного нині чоловіка позивача - у с. Озерному - з березня 1991 р.; зафіксовано реєстрацію (прописку) позивача - у с. Озерному з 30.01.95 р.. Суд враховує, що позивач суду пояснила, що у спірний будинок вселилась у 1991 р. з огляду на факт домовленості про проживання та догляд за особою похилого віку, у подальшому (після смерті власниці будинку [PERSON]Р.) [PERSON] дозволила їй проживати у спірному будинку, хоча не мала, на думку позивача, прав на розпорядження спірним майном, так як спадкоємицею не являлась. Інших посилань на те, що у подальшому, зокрема, не пізніше 2006 р. (рік смерті [PERSON]К), не пізніше 12.12.10 р. мали місце обставини, пов»язані з тим, що позивача заволоділа спірним майном як чужою річчю без найменшого сумніву стосовно правомірності набуття цього майна у власність, позивач не зазначає. Як слідує зі змісту довідки № 2\~168 від 22.12.17 р., виданої відповідачем, спірний будинок у 1990 1991 р. р. належав [PERSON], яка померла 27.11.92 р.. Тобто, [PERSON] вже з 01.01.92 р. власником спірного будинку не була, що випливає із змісту довідки, виданої відповідачем. Оскільки у 1991 р. власником спірного будинку ще була [PERSON], у відповідача як органу місцевого самоврядування немає відомостей про те, що у 1991 р. (на час наявності права власності на спірний будинок у [PERSON]Р.) позивач вже відкрито володіла спірним будинком, суд ставить під сумнів доводи позивача про те, що вона з 1991 р. відкрито володіє спірним будинком. Суд враховує, що право власності за набувальною давністю може бути придбане на майно, що належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння ), а також на нічийну річ. Встановлення власника майна або безхазяйність речі є однією з обставин, які мають юридичне значення, та підлягають доведенню. Однак, будь - яких доказів того, що з 01.01.92 р. (припинення права власності [PERSON] на спірний будинок), чи того, що після смерті [PERSON] - 27.11.92 р. - спірний будинок не був ніким успадкований; що мала місце смерть гр. [PERSON] у 2006 р. і після смерті останньої спірний будинок не був ніким успадкований, тобто, не мав (не має) титульного власника, принаймі, до 2017 р., ні позивачем, ні її представником адвокатом суду не надано. Крім того, як вбачається з витягу з погосподарської книги № 2 за 2017 р., виданого відповідачем, спірний житловий будинок по особистому рахунку № 0\~806 з надвірними будівлями і спорудами, належав чоловікові позивача, який помер 14.08.17 р.. Тобто, відповідач як орган місцевого самоврядування у 2017 р. облікував спірний будинок як належний чоловікові позивача [PERSON] до 14.08.17 р. (дата смерті останнього). Та обставина, що [PERSON] помер 14.08.17 р. у с. Озерному Ковельського району Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії I ЕГ № 204 208, виданого 15.08.17 р. виконкомом Поворської сільради Ковельського району Волинської області. Спірний житловий будинок не був, виходячи зі змісту довідки відповідача, відповідно до запису в погосподарській книзі, будинок значився належним чоловікові позивача. Позивач не могла не знати про цю обставину. Суд приймає до уваги, що, як слідує з копії договору на користування електроенергією для побутових потреб № 363008, такий було укладено 17.08.12 р. між ВАТ «Волиньобленерго» та [PERSON] як споживачем на постачання електроенергії за адресою: с. Озерне Ковельського району Волинської області, по вул. Красниці, 17. Як пояснила суду позивач, спірний будинок значиться під № 21, однак, у договорі з ВАТ «Волиньобленерго» він значиться під № 17. Таким чином, суд не має підстав для визнання наявності такої обставини як добросовісність володіння позивачем спірним майном, зокрема, у 1991 р. (коли власником ще була [PERSON]Р.), у 2017 р. (коли власником значився [PERSON]М.). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд не має підстав і для визнання наявності такої обставини як відкритість володіння саме позивачем спірним майном. Володіння спірним нерухомим майном має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років). Як вбачається з довідки № 2\~054 від 30.11.17 р., виданої відповідачем, позивач користується присадибною земельною ділянкою за місцем розташування спірного майна, сплачує земельний податок. Але даних про період часу, на протязі якого позивач сплачувала такий податок, з огляду на те, що вже у 2017 р. будинок рахувався належним її чоловікові, суду не надано. Однак, судом встановлено, що, щонайменше у 2017 р., за життя чоловіка позивача [PERSON] до 14.08.17 р., на дату звернення з розглядуваним позовом до суду, спірним будинком позивач не володіла. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беззаперечних доказів того, що спірним будинком як чужим майном позивач добросовісно заволоділа та продовжує відкрито, безперервно володіти з 1991 р. протягом 10 р. і на дату звернення з розглядуваним позовом до суду, як вона про це зазначила у своїй позовній заяві, ні позивачем, ні її представником адвокатом суду не надано. Слід зазначити, що в силу ч. 2 ст. 344 ЦК до часу фактичного володіння особа може приєднати час, протягом якого майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Проте, це не обов'язок, а право особи, яка заявляє про давність володіння. З огляду на наведене вище, суд також приймає до уваги і те, що позивач не заявляє про таке приєднання часу володіння її чоловіком спірним майном, вона також не надала суду доказів прийняття нею у встановленому законом порядку як спадкоємицею першої черги та пережилим подружжям спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], та те, що за станом на 12.12.17 р. спадкова справа після смерті останнього не заводилась, термін, відведений за законом на прийняття спадщини після смерті [PERSON] за станом на 12.12.17 р. (дана звернення позивача з розглядуваним позовом до суду), за станом на 22.12.17 р. (дата розгляду справи по суті) не сплив і остаточно визначеним коло спадкоємців вважати не можна. А тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed