Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 744600 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що в період з 10.10.1994 року по 06.06.2017 року працював на підприємстві відповідача. 10.06.2017 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. Рішенням ДУ ЛЕК «Українського науково - дослідного інституту промислової медицини» м. Кривого Рогу №1209 від 12.10.2017 року встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба, радикулопатія попереково- крижова, хронічне обструктивне захворювання легень. 18.12.2017 року за висновком МСЕК йому первинно було встановлено 65 % втрати професійної втрати працездатності, з яких:30%- вібраційна хвороба, 20%- по радикулопатії та 15% - ХОЗЛ, та третя група інвалідності з наступним переоглядом 01.12.2018 року. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час переносить фізичні страждання, відчуває задуху при помірному фізичному навантаженні, відчуває сухий кашель, важкість у правій грудній клітці, біль та обмеження рухів у шийному відділі хребта з ірадіацією у верхні кінцівки та попереково - крижовому відділі хребта, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах. Вказав, що покращення в стані здоров'я не відбувається, хвороба є невиліковною і прогресує з часом. Змінився рівень життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. Відповідач скористався правом подання відзиву до суду у порядку ст. 178 ЦПК України, виклавши заперечення проти позову , які обґрунтовані тим, що вина відповідача у завданні шкоди не доведена, факт заподіяння моральних чи фізичних страждань відсутній, висновки позивача про невідтворність негативних змін у стані його здоров'я вважає передчасними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях. Сума моральної шкоди у заявленому розмірі не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є необґрунтованою та завищеною, а тому у задоволенні позову просила відмовити. 16.04.2017 року постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено. Позивач в період з10.10.1994 року по 08.12.1999 року працював підземним гірничим робітником 2-го розряду, з 26.04.2000 року підземним прохідником 3 розряду, 4-го розряду дільниці №1 ПрАТ «СУХА БАЛКА» з повним робочим днем на підземних роботах. 10.06.2017 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжки). Загальний стаж роботи позивача становить 25 років 5 місяців, з яких 22 роки 8 місяців у цеху в умовах впливу шкідливих факторів. На момент розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання звільнений з підприємства ( а.с. 12-14). За виявленим професійним захворюванням складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання позивача від 31 жовтня 2017 року (а.с. 11). Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах, які відносяться за загальною оцінкою до 3 класу 3 ступеню шкідливості. Конкретні посадові особи, які відповідальні за виникнення професійних захворювань не встановлені, у зв'язку з тривалою роботою позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - 22 роки 8 місяців ( п.19 Акту). Висновком МСЕК від 18.12.2017 року позивачу встановлено первинно 65% втрати професійної працездатності з наступним переоглядом (а.с. 23), з яких: 30%- вібраційна хвороба, 20%- по радикулопатії та 15% - ХОЗЛ, та третя група інвалідності з наступним переоглядом 01.12.2018 року. Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку загальна вібрація перевищувала ГДР, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійних захворювань, через стан здоров`я вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, він не має можливості повноцінно спілкуватися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, хвороба є невиліковною і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача не покращується . Постійний характер фізичних страждань через хронічні захворювання, знаходить своє підтвердження також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінивши надані та оцінені докази в цілому , відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 65% , період роботи у відповідача 22 роки 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, встановлення третьої групи інвалідності, у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 38000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати , які складаються з судового збору у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial