Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 02 лютого 2018 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], місце проживання якого за судовим рішенням визначено разом з батьком. Вказував, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Просив суд надати йому дозвіл без згоди відповідача [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України, оформлювати відповідні візи та на тимчасове вивезення за кордон сина без згоди матері до Єгипту в період з 15 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року. 06.03.2018 року позивач уточнив позовні вимоги, просив надати йому дозвіл без згоди відповідача [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України, оформлювати відповідні візи та на тимчасове вивезення за кордон сина без згоди матері до Єгипту в період з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився ., його представник, адвокат [PERSON], в судовому засіданні з розгляду справи по суті позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. При цьому посилався на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, її представник [PERSON], в судовому засіданні з розгляду справи по суті щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на відсутність достатньої інформації про безпечність умов перебування дитини за кордоном, що відпочинок дитини у Єгипті зашкодить здоров»ю дитини. Представник третьої особи, служби у справах дітей Виконкому Київської районної у м. Полтаві ради Серебряний В.В. в судовому засіданні позов підтримав. Зазначив, що виїзд дитини на оздоровлення в повній мірі відповідає її інтересам. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON], 1976 року народження, та [PERSON], 1985 року народження, з 28 січня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2017 року, яке вступило в законну силу. Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави у цивільній справі №552/1690/17 від 03 липня 2017 року, яке набрало законної сили 07 листопада 2017 року, задоволено позов [PERSON], визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS]. На даний час малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, який займається вихованням та доглядом за дитиною. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача [PERSON] з проханням надати йому дозвіл на виїзд малолітньої дитини - [PERSON] - за межі України в супроводі батька. Зазначена обставинами не оспорювалася представником відповідача в судовому засіданні та підтверджується даними листа [PERSON] на адресу [PERSON] від 22 листопада 2017 року та даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що наведений лист [PERSON] отримано 05 грудня 2017 року. Відповідач відповіді на звернення позивача не надала, що підтверджується поясненнями її представника у судовому засіданні. Окрім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач [PERSON] не заперечує факт одержання вказаного вище листа, але зазначає, що у вказаному документі відсутні відомості щодо країни, в яку планується подорож, а також періоду часу, на який вона планується. Тому, як вказує відповідач, вона не мала змоги виготовити дозволи, які просив їй надати відповідач. Однак відповідач, діючи у найвищих інтересах дитини, мала можливість з'ясувати вказані питання у відповідача. Замість цього, вона залишила прохання позивача без реагування, усунувшись тим самим від вирішення ініційованого батьком дитини питання. В той же час, як встановлено судом, відповідно до даних довідок №52 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 15 листопада 2017 року та №3 від 24 січня 2018 року, виданих Комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1», [PERSON], [INFO], рекомендовано санаторно-курортне лікування у санаторії, який спеціалізується на захворюваннях органів дихання, нефрологічного та кардіологічного профілів, а також рекомендовано лікування на узбережжі морів. З цього вбачається, що виїзд дитини на оздоровлення до морського узбережжя в повній мірі відповідає її інтересам. Не надаючи позивачу згоди на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та з туристичною метою, що сприяє розширенню кругозору дитини, відповідач фактично діє всупереч інтересам свого малолітнього сина та не пропонує жодної альтернативи в оздоровленні дитини, у тому числі і щодо відпочинку на морському узбережжі на території України. Суд критично оцінює посилання відповідача у її відзиві на позовну заяву, що в Україні є Державний заклад спеціалізований клінічний санаторій ім. В.П.Чкалова Міністерства охорони здоров'я України у м.Одесі та інші заклади, які також містять лікувально-діагностичне, терапевтичне та педіатричне відділення, а позивачем не обґрунтовано необхідність вивезення дитини за кордон, тим більше, що у період жовтня-листопада узбережжя Чорного моря в м. Одеса вже не є теплим, що може негативно вплинути на оздоровлення та відпочинок дитини. Та обставина, що відповідачем не надається позивачу дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон, визнається [PERSON], виходячи зі змісту її відзиву на позов, а також виходячи із пояснень представника відповідача в судовому засіданні. В судовому засіданні також встановлено, що від надання такого дозволу на виїзд дитини відповідач [PERSON] ухиляється свідомо, знаходячи для цього різноманітні приводи, та не вживаючи жодних дій для вирішення питання оздоровлення та відпочинку дитини. Так, крім іншого відповідач посилалась на те, що відсутня конкретна путівка, докази відповідності умов проживання, харчування та надання медичної допомоги потребам малолітньої дитини. Але за відсутності згоди матері на виїзд малолітньої дитини за кордон оформлення виїзних документів неможливе. Посилання відповідача на відсутність підтвердження платоспроможності позивача та відсутності його зайнятості на роботі, як на підставу ненадання згоди на виїзд дитини за межі України, на вимогах чинного законодавства не ґрунтується. Окрім того, в мережі Інтернет в загальному доступі наявна декларація позивача [PERSON], як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, де останнім задекларовано отриманий (нарахований) дохід, а також наявні готівкові кошти. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на те, що 23 листопада 2017 року нею було подано заяву до виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про встановлення способу участі у вихованні сина з посиланням на те, що вона також має намір один місяць літа, визначений органом опіки та піклування, провести з дитиною. При цьому суд виходить з повідомлення представника третьої особи про те, що саме через ухилення [PERSON] від спілкування з представниками служби у справах дітей, її неявкою до органу опіки та піклування до даного часу її заява не розглянута. У листі служби у справах дітей Полтавської обласної державної адміністрації від 02 лютого 2018 року №Ш-01-46/3 [PERSON] також повідомлено, що розгляд її заяви було призначено на 16 січня 2018 року, але за її неявкою розгляд питання призупинено. Цим же листом відповідачу рекомендовано звернутися до служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради стосовно поновлення розгляду поданої нею заяви. Але, як пояснив суду представник відповідача , до даного часу відповідач до служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради не зверталась , а тільки має наміри це зробити, хоча вже пройшов тривалий час з дня звернення відповідача до служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради вказаним питанням. Із пояснень представника відповідача убачається, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини, не приймає участі у вихованні дитини, та у встановлений законом спосіб не вирішує питання щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, її матеріального утримання, що свідчить про її байдуже ставлення до сина. Жодного доказу, який би спростував такий висновок суду відповідач не надала, хоча мала можливість щомісячно надавати матеріальну допомогу на утримання сина, навіть у визначеному законом мінімальному розмірі, шляхом переказу коштів на утримання дитини поштою. Та обставина, що до даного часу заяви [PERSON] про встановлення способу участі у вихованні сина не розглянута з вини відповідача, не дає підстав для встановлення обмежень дитині у реалізації її прав на оздоровлення та розвиток, розширення кругозору через відвідування іншої держави, тощо. Будь-які фактичні дані, що свідчили б про об'єктивні обставини (крім відсутності відповідного дозволу матері), які перешкоджають виїзду дитини за кордон та вирішенню батьками вказаного питання, в матеріалах справи відсутні. Більш того матеріали справи містять докази того, що позивач, батько дитини, належним чином піклується про фізичний та духовний розвиток сина, його наміри оздоровити дитину за кордоном відповідають інтересам дитини та жодним чином не зашкодять інтересам дитини. Тому суд приходить до висновку, що відмова відповідача у дачі згоди позивачу на виїзд малолітнього сина за межі України для оздоровлення та з туристичною метою не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Вказані дії відповідача суперечать ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, у відповідності до якої держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так як відповідачем не надано доказів про наявність обставин, що обмежують право виїзду за кордон малолітньої дитини, суд, враховуючи вимоги ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, дійшов до висновку, що слід надати дозвіл позивачу на виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди матері. Суд вважає, що надання такого дозволу буде в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO]. У зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 704,80 грн. на відшкодування понесених ним судових витрат.

Outcome: approved