Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали свої вимоги, висловлені ними в позовній заяві та просять суд розірвати трудовий договір № 04871200408 від 14 грудня 2012 року, укладений між ним та [PERSON], який зареєстрований у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості населення 14 грудня 2012 року з 18 березня 2013 року на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України; зобов'язати Орджонікідзевський міський центр зайнятості населення зняти з реєстрації вказаний трудовий договір № 04871200408 від 14 грудня 2012 року та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по справі у розмірі 764,70 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на слідуючи обставини. Позивач є фізичною особою-підприємцем. 14.12.2012 року він уклав безстроковий трудовий договір № 04871200408 з фізичною особою [PERSON], про її працевлаштування на посаду продавця магазину продуктових товарів. Відповідно до умов цього трудового договору відповідач повинна була працювати відповідно до затвердженого графіку по 2 тижня на місяць і нести матеріальну відповідальність за збереження ввірених їй матеріальних цінностей. Окрім вказаного договору він уклав з відповідачкою ще і договір про повну матеріальну відповідальність в зв'язку з тим, що вона працевлаштовувалася на роботу, яка пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових та матеріальних цінностей. Зазначений трудовий договір було зареєстровано Орджонікідзевським міським центром зайнятості населення Дніпропетровської області у той же день 14.12.2012 року. Відповідно до укладених трудових договорі відповідач 17.12.2012 року приступила до роботи в якості продавця магазину продуктових товарів на відділу № 2, бакалія і відпрацювала 2 тижня по 05.01.2013 року. Після чого проводиться інвентаризація та передача товарів іншому продавцю, яка заступала на роботу також на 2 тижня. Під час проведення у відповідача інвентаризації виявилася недостача на суму 4003,01 грн. Вказана обставина підтверджується Актом інвентаризації від 06.01.2013 року і письмовими поясненнями відповідачки, в яких вона визнає вказану недостачу та зобов'язується сплатити її до 04.02.2013 року. Через 2 тижня відповідач знов приступила до роботи після того, як після інвентаризації друга продавець передала їй відділ. На сей час відповідач відпрацювала відповідно до затвердженого графіку роботи також 2 тижня з 21.01.2013 року і по 03.02.2013 року. Після чого знов була проведена інвентаризація, по результатом якої у відповідачки знов була виявлена недостача вже у розмірі 4648,49 грн.. Вказана обставина підтверджується Актом інвентаризації товаро - матеріальних цінностей від 04.02.2013 року. Інвентаризація проводилась за участю відповідача, але від підпису Акту вона відмовилась. Заподіяна матеріальна шкода станом на 04.02.2013 року залишилася невідшкодованою. Знов до роботи відповідно до графіку відповідач приступила 18.02.2013 року і пропрацювала відповідно графіку 2 тижня по 03.03.2013 року. Під час передачі нею матеріальних цінностей іншому продавцю знов була виявлена їх недостача на суму 1710,73 грн., що також підтверджується відповідним Актом інвентаризації. Через 2 тижня 18.03.2013 року відповідно до графіку роботи відповідач повинна знов прийняти товарно - матеріальні цінності та приступити до роботи. Але вона без поважних причин не вийшла на роботу 18.03.2013 року, 19.03.2013 року і 20.03.2013 року, про причини невиходу на роботу вона його не попередила, він намагався з'ясувати причини невиходу відповідача на роботу, однак все виявилося марним. З 18.03.2013 року відповідач не виходить на роботу, не надавши жодного документу, який би підтверджував поважність причини невиходу на роботу. Згідно табеля обліку використання робочого часу за березень 2013 року, остання робота відповідача 03.03.2013 року. Тільки 21.03.2013 року він поштою отримав її заяву з проханням про звільнення за власним бажанням. Сама відповідач після цього на роботу більше не з'являлася і про причини своєї відсутності його знов не повідомляла. Він відразу ж, як тільки отримав поштою заяву відповідача про звільнення звернувся до центру зайнятості населення з метою її звільнення. Але в зв'язку з тим, що відповідач сама до центру не з'явилася, йому було відмовлено в звільненні і роз'яснено, що сторонам потрібно для цього з'явитися до Центу обом для того, щоб розірвати укладений трудовий договір. Після чого він повідомив відповідача письмово про необхідність її явки до центру зайнятості для розірвання трудового договору і призначив це на 05.04.2013 року. 05.04.2013 року відповідач з'явилася до Центру зайнятості населення, але відмовила розірвання вказаного трудового договору за прогули без поважних причин, тобто за ч. 4 КЗУпП. Враховуючи викладені вище обставини справи позивач змушений звернутися до суду з цим позовом про розірвання трудового договору. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача та його представника не визнали та надали до суду зустрічну позовну заяву, яку уточнили в судовому засіданні та просять суд [PERSON] на її користь невиплачену заробітну плату за період з 14.12.2012 року по 17.03.2013 року в сумі 3402 грн., а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу який виник в результаті незаконного не допуску, незаконного відсторонення від роботи, відмови в розірванні трудового договору за період з 18.03.2013 року та по день розірвання трудового договору чи постановления рішення суду з розрахунку 1134 грн. за місяць: розірвати трудовий договір № 04871200408 від 14.12.2012 року, укладений між мною та ФОП [PERSON], який зареєстрований у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості населення на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України зі зняттям її з реєстрації з обліку Орджонікідзевського міського центру зайнятості населення; стягнути з Відповідача грошову компенсацію за не отриману відпустку за грудень 2012 рік, за 2013 рік, 4 місяці 2014 року; компенсації за 1 січня 2013 року, а також судові витрати по справі у розмірі 1762,56 грн.. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог позивач посилається на слідуючи обставини. 14.12.2012 року в м. Орджонікідзе між нею та фізичною особою підприємцем - [PERSON] укладений трудовий договір № 04871200408, який був зареєстрований у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості населення. Згідно цього договору вона була працевлаштована продавцем у відділ № [NUMBER] магазину «[INFO]» по [ADDRESS], який належав відповідачу. На цей період вона мала лише середньо-загальну освіту, будь-якої освіти з товарознавства та великого досвіду роботи в торгівлі до 14.12.2012 року немала. Згідно трудового договору, Відповідач повинен їй був платити офіційно щомісяця заробітну плату в сумі 1134 грн., а за усною домовленістю не менше 1500 грн.. 17.12.2012 р. вона заступила на зміну і працювала в магазині без вихідних по 05.01.2013 року з 8 до 21 години з перервою в одну годину на обід. 09.01.2013 року Відповідач повідомив, що в неї нестача в сумі 4003.01 грн., хоча на самому ділі ніякої нестачі не було. Від повторної документальної перевірки він відмовився та став наполягати про повернення йому коштів, а також заставив її написати під його диктовку пояснення про нібито існуючу нестачу. В видачі авансу чи заробітної плати їй було відмовлено. З 21.01.2013 року по 03.02.2013 року, згідно графіку вона працювала продавцем і 14.02.2013 року Відповідач повідомив її, що у неї знову нестача в сумі 2888 грн. 52 коп., хоча ніякої нестачі бути не могло. Від повторної документальної перевірки він відмовився та став наполягати про повернення йому коштів, а також заставив її написати під його диктовку пояснення про неіснуючу нестачу в сумі 4648 грн. 49 коп. В видачі авансу чи заробітної плати їй було відмовлено. 18.02.2013 року вона вийшла на роботу і пропрацювала до 03.03.2013 року. 04.03.2013 року коли вона прибула разом зі своєю мамою до Відповідача, він безпідставно заявив, що в неї 700 грн. нестачі, однак відмовився від проведення повторної перевірки. Відповідач став вимагати від неї повернення йому коштів і заявив, що від роботи він її відсторонює і не допустить поки вона йому не поверне всю суму нестачі. Він пропонував їй взяти кредит, або в когось зайняти кошти і поки вона не поверне кошти до роботи він не допустить. Ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом не передбачено не допуск та відсторонення від роботи у зв'язку з не підтвердженою нестачею, а тому своїми діями Відповідач грубо порушував її права. Так як Відповідач в подальшому її не допускав до роботи то його незаконні дії вона оскаржила до прокуратури м. Орджонікідзе. Згідно ст. 38 КЗпП (Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника), працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Так як [PERSON] грубо порушував законодавство про працю, а також умови трудового договору, безпідставно відсторонив її від роботи, не допускав до неї, не виплачував заробітну плату, то 18.03.2013 року вона подала Відповідачу поштою заяву про звільнення за власним бажанням. Однак Відповідач заробітну плату за відпрацьований час їй так і не виплатив, з роботи не звільнив, трудовий договір не розірвав, а тому весь цей час вона знаходилась у вимушеному прогулі з вини Відповідача. В подальшому Відповідач запросив її 05.04.2013 року до центру зайнятості м. Орджонікідзе де запропонував звільнитись за крадіжку його майна, однак вона не погодилась, так як ніякої крадіжки та прогулів не скоїла. В центрі зайнятості вона прохала звільнити її за власним бажання з 18.03.2013 року, однак Відповідач не погодився і заявив, що вона його обікрала і він буде її судити. З вини Відповідача вона з 18.03.2013 року не працює, не може ніде працевлаштуватись, так як до сьогоднішнього дня значиться працевлаштованою у нього. Не може з цього приводу і стати до центру зайнятості на облік як безробітна. За весь період роботи Відповідач ні разу не виплатив їй заробітну плату. Також вважає, що з 18.03.2013 року та по цей день вона з поважної причини, з-за не законного відсторонення та не допуску Відповідачем до роботи у зв'язку з безпідставним вимаганням з неї штучно створеної нестачі вона не має можливості працювати згідно трудової угоди, а також розірвати угоду за власним бажанням. Тому вважає, що Відповідач повинен їй нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 18.03.2013 року та по день розірвання трудового договору з розрахунку 1134 грн. за місяць, тобто за час вимушеного прогулу. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно не рідше двох разів на місяць, однак Відповідач її не виплачував чим грубо порушував норми трудового законодавства. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В ППВС України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що згідно зі" ст. 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул. Вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Представник третьої особи - Орджонікідзевського міського центру зайнятості населення в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює продавцем у [PERSON] 03.03.2013 року прийняла зміну у [PERSON], більше її на роботі не бачила, знає, що у неї були недостачі товару на відділі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює продавцем у [PERSON], [PERSON] працювала в іншу зміну, їй було відомо про виявлені недостачі товару у [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] працювала у неї продавцем з 01.06. по 23.08.2012 року, були недостачі товару, звільнилася через центр зайнятості. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працювала у [PERSON] продавцем, були виявлені недостачі товару, заробітну плату вона не отримувала. Суд, вислухав пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням наданих до суду сторонами доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON]. З 18 березня 2013 року [PERSON] не з'являється на роботу без поважних на то причин, що встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами по справі та в подальшому звернулася з заявою щодо звільнення її за власним бажанням. Відповідно до ст.. 38 КЗпП України при звільнення за власним бажанням працівник має розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В даному випадку відповідач залишила своє робоче місце з порушенням встановленого законом порядку звільнення за власним бажанням, тобто здійснила прогули без поважних причин в період з 18.03.2013 року і по 31.03.2013 року. За таких обставин суд вважає, що трудовий договір підлягає розірванню. Відповідно до п.4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкове іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня поважних причин. Відповідно до п. 8 Наказу Міністерства праці та соціальної політики Украй 08.06.2001 року № 260 у випадку закінчення строку трудового договору або припинення його дії безстроково у трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідно до п. 14 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, - Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Відповідно до п. 15 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, - Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, провести дії по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише в разі звернення обох сторін трудових відносин (роботодавця і працівника) з належними їм документами до центру зайнятості. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин роботодавця та найманим працівником, а також відсутності однієї із сторін в центрі зайнятості підставою для зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості є рішення суду, яке набрало чинності щодо припинення дії договору. Таким чином у суду є всі законні та обґрунтовані підставі для розірвання трудового договору між сторонами саме на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України з 18 березня 2013 року. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення судовий витрат з відповідача на суму 650 грн. за оформлення позову не підлягають задоволенню, оскільки наданий розрахунок витрат на правову допомогу містить посилання на постанову КМУ № 590, яка втратила чинність. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд вважає, що вони підлягають задоволенню лише в частині стягнення заробітної плати за відпрацьований час на загальну суму 3402 грн. та витрат [PERSON] на проведення судової експертизи у розмірі 1762,56 грн., а в іншій частині позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розірвання трудового договору на підставі ст.. 38 КЗпП України, компенсації за не отриману відпустку та відпрацьований святковий день є необґрунтованими, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, 16 квітня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання трудового договору на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважної причини. 7 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, незаконного відсторонення від роботи та розірвання трудового договору на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Враховуючі складність справи, а також з вини [PERSON], яка навмисно затягувала розгляд справи та неодноразово не являлася в судове засідання без поважних причин, справа знаходиться у провадженні суду один рік. 14.05.2014 року [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою, в який просить окрім раніше заявлених позовних вимог стягнути з [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також грошову компенсацію за не отриману відпустку за період з грудня 2012 року по квітень 2014 року. Всупереч вимогам ст.10, 60 ЦПК України [PERSON] не надано жодного належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог і усі доводи позовної заяви [PERSON] обмежуються тільки голослівними домислами та твердженнями. Позивач за зустрічним позовом не довела суду про те, що вона здійснила прогули по роботі нібито з поважної причини та вимушено внаслідок її не допуску, відсторонення її від роботи, оскільки ніяких доказів того, що 18.03.2013 року вона нібито була відсторонена [PERSON] від роботи нею не було надано. [PERSON] не мав можливості 18.03.2013 року відсторонити [PERSON] від роботи або не допустити її до роботи з тієї причини, що 18.03.2013 року вона взагалі не вийшла на своє робоче місце до магазину. Відсторонити від роботи або не допустити до роботи можливо тільки того працівника, який прибув на своє робоче місце. Позивач [PERSON] зазначає про те, що 18.03.2013 року вона повинна була заступити на роботу в свою зміну, але замість виходу на роботу вона поштою 18.03.2013 року відправила на адресу [PERSON] заяву про її звільнення за власним бажанням в зв'язку зі зміною місця реєстрації. Днем звільнення є останній день роботи - 18.03.2013 року відповідач повинна була вийти на роботу та відробити цей робочий день, а взагалі вона повинна була відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України попередити [PERSON] про своє звільнення за власним бажанням за два тижня. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Замість попередження за два тижня про своє звільнення за власним бажанням в зв'язку зі зміною місця реєстрації позивач вимагала від [PERSON] її звільнення минулим днем, направив письмову заяву поштою, яка була отримана 21.03.2013 року. Не можливо 21.03.2013 року надати наказ при звільнення у минулому часі, а саме з 18.03.2013 року. Позивач просить постановити рішення про розірвання трудового договору не за прогули, проти яких вона не заперечує, а на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України, яка передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Однак позивач звернулася до [PERSON] з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України в зв'язку зі зміною місця реєстрації. (а.с. № 170). З заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України позивач до [PERSON] не зверталася. Під час звернення до Центру зайнятості з питання звільнення [PERSON] наполягала на своєму звільненні саме з 18.03.2013 року, коли вона повинна була вийти на роботу, але не вийшла на роботу без поважних причин, не попередила своєчасно про причину свого невиходу на роботу та не надала ніякого документу про причину свого прогулу. Вказані обставини підтверджується Актом перевірки Державної інспекції України з питань праці, яка була здійснена в період з 20.03.2013 року і по 25.03.2013 року на підставі заяви позивачки до прокуратури м. Орджонікідзе. Вказаним Актом перевірки підтверджується, що ніяких порушень трудового законодавства з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] не було. Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваним власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Факт прогулу [PERSON] не оспорює, і вона не надала суду ніяких доказів на підтвердження того, що вона здійснила прогули з поважної причини, зокрема нібито внаслідок відсторонення її від роботи. На роботу вона взагалі 18.03.2013 року не з'явилася. Відповідно до поданої [PERSON] копії заяві на адресу прокурора м. Орджонікідзе, зареєстрованою у прокуратури 12.03.2013 року, вона скаржилася прокурору тільки на свої недостачі, які утворилися під час її роботи продавцем, а також на те , що вона «боїться виходити на роботу , тому що її борги ростуть з кожним днем, а [PERSON] кричить на неї при покупцях». Інших скарг на те, що [PERSON] не допускає її до роботи або відсторонив від роботи, від [PERSON] не було, тому як вона сама залишила роботу с порушенням встановленого ст.. 38 КЗоП України порядку звільнення, не попередив [PERSON] своєчасно про свій намір звільнитися в зв'язку зі зміною місця проживання. Таким чином, немає ніяких відстав для задоволення її позову і її звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України замість ч. 4 ст. 40 КзпП України. [PERSON] були надані суду письмові докази: акти інвентаризації, пояснювальні записки позивачки, в яких вона власноручно підтверджує факти недостачі товаро -матеріальних цінностей і зобов'язується відшкодувати заподіяну шкоду. Позивач сама не заперечує проти того, що вона власноручно це написала, але посилається на те, що [PERSON] нібито заставив її їх написати. Однак з боку позивачки не було ніяких звернень до правоохоронних органів відносно того , що [PERSON] нібито заставляв її писати таки пояснювальні записки під тиском. Позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню і по тих підставах, що її позовні вимоги не конкретизовані, вона не надала суду ні розрахунку розміру середньої заробітної плати, яку просить стягнути з [PERSON], ні розмір компенсації за не отриману відпустку та за відпрацьований святковий день. Слід звернути увагу на те, що з заробітної плати робітника підлягають удержанню та перерахунку обов'язкові платежі з прибуткового податку - 15% та у Пенсійний фонд - 3,6%. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] середній заробіток за весь час, починаючи з 18.03.2013 року по день розірвання трудового договору чи постанови рішення суду з розрахунку 1134 грн. за місяць, як це передбачено трудовим договором, без стягнення з неї та без перерахування обов'язкових платежів: прибуткового податку та відрахувань до Пенсійного фонду. Згідно до проведеної судом судової експертизи підписи від імені [PERSON] в відомостях про отримання заробітної плати виконані не [PERSON], а іншою особою, а тому позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення заробітної плати підлягають задоволенню, так само як і понесені нею витрати оплаті за проведення судової експертизи.

Outcome: partial