Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами», визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Оніщенко Д.С., про визнання виконавчого напису від 27 січня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5420, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості за кредитним договором в розмірі 47949 грн. 66 коп. таким, що не підлягає виконанню та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Оніщенком Д.С. було відкрито виконавче провадження ВП № 63640546 з примусового виконання виконавчого напису № 5420 від 27.01.2020 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічович О.М. про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості у розмірі 47949 грн. 66 коп. Із виконавчим написом він не погоджується, у зв`язку із грубим порушенням Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, Постанови КМУ «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчий написів нотаріусів» № 1172 від 29 червня 1999 року. У виконавчому написі зазначено про стягення заборгованості на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» за Кредитним договором № 005-16594-080214 від 08 лютого 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та [PERSON] . Так, стягнення заборгованості проводиться за період з 08.02.2018 року по 24.01.2020 року. Згідно п.2.4. Заяви від 08 лютого 2014 року строк ліміту Кредитної лінії становить 364 дні з можливістю пролонгації на умовах, визначених п.2.4. Він періодично користувався кредитною карткою та здійснював погашення заборгованості, останній раз оплата здійснена 06.01.2015 року на суму 4 190 грн. Після введення у березні 2015 року тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» та подальшої ліквідації банку він карткою не користувався, жодної пролонгації не було. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості відбулося за період з 08.02.2018 року по 24.01.2020 року, яка включає в себе прострочену заборгованість за весь період користування кредитними коштами. При цьому, відступлення права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» відбулося лише 09 лютого 2018 року, а право вимоги до позивача перейшло 20 січня 2020 року. Ні ПАТ «Дельта Банк», ні наступні кредитори не вчняли дій щодо примусового стягнення заборгованості до 27 січня 2020 року, відтак, при вчиненні виконавчого напису було порушено вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат», так як з дня вининення права вимоги про стягнення заборгованості минуло більше трьох років. Таким чином, відповідач не мав права стягувати кошти, нараховані після спливу встановленого строку кредитування у 364 дні. Крім того, Заявою № 005-16594-080214 не було встановлено відсотків та комісії за користування кредитними коштами. Також виконавчий напис повинен здійснюватися на оригіналі кредитного договору та на засвідченій стягувачем виписці з рахунку боржника із зазначенням суми та строків погашення. Таким чином, виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 08 липня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від директора ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» Велікданова С.К. до суду надійшла заява про визнання позовних вимог та зменшення у зв`язку з цим судового збору. Витрати на правову допомогу у сумі 5 000 грн. не визнає, про що надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1 025 грн. , оскільки гонорар адвоката не відповідає критеріям співмірності (а.с.43-45). Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.02.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 005-16594-080214, згідно п. 2.3 якого Ліміт Кредитної лінії становить 40900 грн., згідно п.2.4. якого строк ліміту Кредитної лінії становить 364 дні з можливістю пролонгації на умовах, визначених п.2.4. 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., на підставі ст. 87 ЗУ « Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, видано виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 5420, яким запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Управління Активами», якому ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі Договору відступлення права вимоги № 20/01/20-1/1 від 20 січня 2020 року, якому у свою чергу ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору відступлення права вимоги № 195/К від 09 лютого 2018 року відступлено право вимоги за кредитним договором № 005-16594-080214 від 08.02.2014 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Стягнення заборгованості проводиться з 08 лютого 2018 року по 24 січня 2020 року у розмірі: -31 091 грн. 60 коп. - заборгованість за тілом кредиту, -16 708 грн. 06 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими поцентами та комісією, -150 грн.- плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 47 949 грн. 66 коп.( а.с.16). 17.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Оніщенко Д.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 5420 виданого 27.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічович О.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості у розмірі 47949 грн. 66 коп.( а.с.15). Згідно ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно Розділу 2 глави 16 п.3.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 р., передбачено нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, можна зробити висновок, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Згідно з пунктом 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. При цьому заборгованість боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені вищезазначеним Переліком документів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у загальному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів (пункт 286 Інструкції). Отже, в основі вчинення вказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності наявної заборгованості. 26 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Враховуючи вказане, для одержання виконавчого напису має бути додано оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості." Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. В обгрунтування даної постанови суд зазначив, що оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Тобто, на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису виключно на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Однак, не зважаючи на вищевикладене, відповідачем не спростовано твердження позивача, що оскаржуваний виконавчий напис від 27.01.2020 року № 5420 було вчинено не на нотаріально посвідченому договорі та без засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, тобто з фактичним порушенням переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом. Так, зі змісту виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості відбулося за період з 08.02.2018 року по 24.01.2020 року, яка включає в себе прострочену заборгованість за весь період користування кредитними коштами. При цьому, відступлення права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» відбулося лише 09 лютого 2018 року, а право вимоги до позивача перейшло 20 січня 2020 року. Ні ПАТ «Дельта Банк», ні наступні кредитори не вчняли дій щодо примусового стягнення заборгованості до 27 січня 2020 року, відтак, при вчиненні виконавчого напису було порушено вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат», так як з дня вининення права вимоги про стягнення заборгованості минуло більше трьох років. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а тому виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову - на відповідача. Зі змісту ч.1 ст. 142 ЦПК України слідує, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч.2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. ст.133, 137, ч.1 ст. 141, ч.1 ст. 142 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 454грн., а також повернути на користь позивача з Державного бюджету 454 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500 грн., що підтверджується копією Договору про надання правничої допомоги від 17 травня 2021 року, квитанцією від 20.05.2021 року на суму 5 000 грн. та Звітом про роботу адвоката над завданням клієнта станом на 19.05.2021 року (а.с.20-23). При цьому, задовольняючи частково клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу на суму 2 500 грн., суд виходить з того, що відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із недоведеність такого розміру, яке суд вважає обгрунтованим, оскільки позивачем не доведено співмірність оплати послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), ціною позову та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: approved