Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 08 грудня 2014 року вона та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після чого зареєструвала право власності на дану квартиру на своє ім'я. Але на даний час у вказаній квартирі залишились зареєстрованими відповідачі, які не є членами її родини. Крім того, відповідачі 25 червня 2014 року склали нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої останні просять зняти їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Оскільки відповідачі втратили право власності на вказану квартиру, в ній не проживають, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири, не є членами її сім'ї, позивач просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причини неявки суду не повідомили. Заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Оскільки позивач [PERSON] у поданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, тому судом 12.01.2015 року на підставі ст.ст. 224, 225 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Пункт 7 ст.92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення, стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Суд, захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30633639 від 08.12.2014 року. Як вбачається з відомостей копії домової книги, яка міститься в матеріалах справи, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], з 18.10.2002 року, та [PERSON], [INFO], з 20.08.2010 року. Відповідно до копії заяви від 25 червня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] просять зняти їх з реєстрації їх місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Сєвєродонецьким міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі № 1151, 1152. Таким чином, враховуючи, що за адресою позивача зареєстровані особи, які фактично за цією адресою не проживають, не є членами сім'ї власника, не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири, що створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків та перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися своїм майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності.

Outcome: approved