Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 12.04.2018 року. У вказаному будинку зареєстровані він, його батько [PERSON] , його син [PERSON] та його племінниця [PERSON] . [PERSON] , відповідно до довідки №420 голови квартального комітету №28 в житловому приміщенні не проживає. Реєстрація останнього завдає йому додаткових витрат на оплату комунальних та інших послуг, оскільки не дає оформити субсидію. Також дана обставина суттєво впливає на його право вільно розпоряджатись та користуватись його майном. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернулися конверти з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідачі вважаються належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не є власниками зазначеної квартири, є членом сім`ї позивача, зареєстрований за вказаною адресою, але з 2015 року не проживають за адресою реєстрації. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України, у абз. 1 п. 10 нормативно-правовий акт № 2 від 12.04.1985">постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»s28>, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 12.04.2018 року, зареєстрованим в реєстрі №390 та витягом про державну реєстрацію в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації за №25696360 від12.04.2018р.. З довідки №420 голови квартального комітету №28 від 11.09.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , як член сім`ї власника зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає. Згідно акту від 11.11.2019 року, складеного головою квартального комітету №28 Терпиловською Т.В. у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з 2010 року, особистих речей немає. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , без поважних причин не проживає в будинку [ADDRESS] , можливість збереження жилого приміщення за відповідачем судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідача в квартирі за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved