Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна та витребування майна із чужого незаконного володіння. В судовому засіданні 28 січня 2016 року позивач надала уточнену позовну заяву, в якій, крім іншого також просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування вимог, позивач вказувала, що в період часу із грудня 2002 року по вересень 2014 року вона знаходилася у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] та спільно постійно проживали в будинку, який зареєстрований на її колишнього чоловіка [PERSON], розташований в с.Кохівка Ананльївського району та вели спільне господарство. У вересні 2014 року відносини в них зіпсувалися і вони припинили стосунки. До початку їхніх спільних відносин вона була власницею домашнього господарства, яке складалося із великої рогатої худоби, свиней ,домашньої птиці. Також в неї був автомобіль марки ВАЗ-2104, який придбаний 17.08.2002 р. та проданий в 2004 році, на виручені кошти в 2004 році нею було придбано мікроавтобус марки «Нісан». З 16.11.2004 року вона є власником земельної ділянки площею 3,43 га. З 2005 року зазначену земельну ділянку, а також земельні ділянки, які належать її сину та відповідачу і його родичам вони обробляли разом. Восени вона продала мікроавтобус Нісан за 50 000 грн., який зняла із реєстрації 13.11.2008 та в цьому ж місяці придбала трактор МТЗ-80 за 40000 грн., але без погодження із нею відповідач зареєстрував трактор на своє ім'я. За час їхнього спільного проживання вони придбали мисливську гладкоствольну рушницю ТОЗ-54 вартістю 500 грн., косарку стрічкову - 5000 грн., сцепку - 1000 грн., плуг - 4000 грн. Внаслідок обробітку земельних ділянок загальною площею 17 га в 2014 році отримали врожай пшениці вагою 28 тонн вартістю 3000 грн. за 1 тону на загальну суму 84000 грн., ячменю вагою 10 тонн вартістю 3000 грн. за тону на загальну суму 30 000 грн. Вказуючи на те, що відповідач не бажає добровільно поділити спільно нажите майно, позивач просила виділити її трактор МТЗ-80 вартістю 40 000 грн., 10 тон ячменю вартістю 30 000 грн., плуг - 4000 грн., косарку стрічкову - 5 000 грн., сцепку для обробітку землі - 1000 грн., мисливську гладкоствольну рушницю ТОЗ-54 - 500 грн. , всього на загальну суму 80500 грн. та зобов'язати відповідача передати її зазначене майно та виділити відповідачу 28 тон пшениці вартістю 84 000 грн. Крім того, позивач вказуючи на те, що у володінні відповідача залишилося майно, яке нею було придбано до спільного проживання, а саме металева ємність об'ємом 5 м. куб. вартістю 3000 грн., столярний станок вартістю 7000 грн., вона просила зобов'язати відповідача передати її зазначене майно. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач - [PERSON] позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити, при цьому пояснив, що викладені обставини позивачем є необґрунтованими та не відповідають дійсності, посилався на наступне, що з 2000 року він мав стосунки із позивачкою, як із коханкою, спільний бюджет вони не вели, в кожного були свої кошти, на прохання позивачки він допомагав її по господарству. Певний час він був приватним підприємцем, вони закупляли молоко, позивачка була в нього бухгалтером, також в нього працювали і інші люди, він людям платив кошти, а решту коштів він із позивачкою ділили між собою пополам. Також пояснив, що він за особисті кошти, які він отримав за ячмінь, який виростив на своїй та батьківській земельній ділянці, придбав трактора. За усною домовленістю в 2014 році він дійсно сіяв поле позивачки та її родичів, із виручених коштів за урожай він заплатив за комбайн та 64 000 грн. він віддав позивачці. Зерна пшениці та ячменю в нього не має. Рушницю він придбав сам за свої кошти. Крім того, пояснив, що визнає вимоги позивачки в частині щодо повернення металевої ємкості та столярного станка. В судове засідання від 10 березня 2016 року відповідач не з»явився, про причину неявки не повідомив, про день, час та місце судового засідання відповідач повідомлений в судовому засіданні, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки /а.с.155/. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. Відповідно до положення п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що є ознаками сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (спільне проживання, спільне ведення домашнього господарства та спільний бюджет, придбання майна для потреб сім'ї). Тобто положеннями вказаних норм передбачено, що для визначення та встановлення, що майно є спільною сумісною власністю подружжя необхідні умови - проживання однією сім`єю, спільне проживання, яке пов'язано спільним побутом, із взаємними правами та обов'язками, що і є ознаками сім`ї. Факт спільного проживання сторін однією сім'єю чи відсутність такого доводиться сторонами належними доказами та поясненнями свідків. Проте позивачем не надано доказів для висновку про спільне проживання сторін, яке пов'язано спільним побутом. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою позивачки, в судовому засіданні пояснила, що вона навчалася в училищі, у зв'язку із хворобою в 2011 році вона приїхала додому, де проживала приблизно півроку. В той час її мати проживала однією сім'єю із [PERSON], вони жили в будинку, а вона /свідок/ у кухні. [PERSON] не допомагав по господарству, зранку десь ішов, потім повертався. Також пояснила, що в 2002 році вона була на канікулах, але як вони жили та господарювали не пам'ятає. Трактор був куплений за гроші її матері, вона продала автомобіль. Допитаний в якості свідка [PERSON], який являється сином позивачки , в судовому засіданні пояснив, що в 2002 році він проживав біля матері, а потім поїхав в місто. Відповідач жив із його матір»ю десь з 2002 р., а до цього зустрічалися. По господарству все робила мати, як велися фінанси йому не відомо. Трактор куплений за гроші, які його матір виручила за продаж автомобіля. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони по справі зійшлися в грудні 2002 року, [PERSON] працював у полі, а [PERSON] вдома по господарству. Вони продали автомобіль та купили трактор. Так, свідок [PERSON] пояснював, що сторони по справі з 2000 р. жили як сім'я, але із переривами, коли жили разом , то разом вели спільне господарство, вправлялися разом, обробляли земельні паї. Він разом із відповідачем їздили купляти трактор за 40 000 грн., за чиї саме кошти йому не відомо. Сцепку до трактора робили самі, плуг не купляли. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснювали, що [PERSON] та [PERSON] жили періодично, то сходилися, то розходилися, то жили, то не жили, позивач його використовувала, коли її необхідна була допомога. В судовому засіданні позивач [PERSON] ,крім іншого, пояснювала, що по домогосподарству вона вправлялася сама, відповідача ні на городі, ні біля підсобного господарства ніхто не бачив, бо вона все робила сама. Як стверджував відповідач [PERSON], він починаючи із 2000 року мав стосунки із [PERSON], але як із коханкою, жив в неї періодично, на її прохання допомагав встановити огорожу, привезти сіно та інше, але власним заробітком він розпоряджався самостійно, а позивач мала свої кошти. Він обробляв землю та за виручені кошти купив трактор. Із свідоцтва про реєстрацію машини вбачається, що трактор «МТЗ-80», державний номер [NUMBER], 1983 року заводський номер [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], зареєстрований 27.10.2008 року на [PERSON] (а.с. 144). Доказів про наявність іншого майна, зокрема зерна пшениці та ячменю, яке просить поділити позивач, суду не надано. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали як сім»я, вели спільне господарство, придбали трактор, судом оцінюються критично, оскільки вони являються близькими родичами (діти позивачки), крім того, надані ними в судовому засіданні покази достовірно не підтвердили обставин проживання однією сім`єю, оскільки вони повідомили про відомі їм факти спільного проживання лише в певний період, зокрема [PERSON] пояснювала про відомі її обставини щодо їхнього проживання в 2011 році, син [PERSON] в 2002 р. Згідно пояснень наданих у судовому засіданні іншими свідками, які є односельцями позивачки [PERSON], сторони проживали разом періодично. Оцінюючи надані пояснення сторін та свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, суд вказані пояснення свідків як підтвердження того, що між сторонами склалися подружні стосунки, до уваги не приймає, оскільки для визнання відносин сторін як відносин фактичного подружжя необхідно виявити факт спільного співжиття жінки та чоловіка, взаємну матеріальну допомогу та підтримку, взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Частиною 2 ст.21 СК України встановлено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Спільне проведення вільного часу сторонами разом та факт періодичного перебування позивача в місці проживання відповідачки, не підтверджує наявності усталених сімейних відносин, тобто позивачем не надано жодних доказів ведення спільного господарства, побуту, бюджету з відповідачем, взаємних прав та обов*язків притаманних подружжю, а також факту придбання майна за спільні кошти, в тому числі майна, яке просить поділити позивач. Разом з тим, за ст.29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. За змістом вказаних норм місцем проживання особи є її місце реєстрації за певною адресою. Проте, в судовому засіданні безспірно було встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] де проживала та зареєстрована позивачка. Не є достовірним доказом про проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та набуття спільного майна і довідка Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 08.07.2015 року (а.с. 13) , оскільки вона спростовується вище наведеними обставинами справи, поясненнями відповідача та свідків, які пояснювали про періодичне проживання сторін, а також довідкою Кохівської сільської ради від 29.01.2016 р. № 129 про те, що [PERSON] зареєстрований та проживає біля своїх батьків, а у будинку, що належить [PERSON] мешкав тимчасово, спільного господарства не вели (а.с.143). Таким чином, позивач не надала суду жодного письмового доказу щодо її проживання із відповідачем в с.Великобоярка Ананьївського району та придбання ними майна, яке вона просить поділити. Доводи та пояснення позивача без наявності допустимих та належних доказів не можуть прийматися судом належним доказом факту проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства, наявності спільного сімейного бюджету, тобто саме тих ознак, які притаманні поняттю «сім`я». Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім'єю з веденням спільного побуту недоведений, відсутні докази сімейно-побутових стосунків сторін, ведення ними спільного господарства, єдиного бюджету, придбання ними за спільні кошти певного майна та продуктів харчування, та інших суттєвих обставин, що характеризують усталені відносини, що притаманні подружжю. А відтак, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, набутого під час спільного проживання, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про повернення її особистого майна, то суд приходить до слідуючого. В судовому засіданні відповідач визнав обставини, на які посилається позивач щодо металевої ємкості вартістю 3000 грн. та столярного станка вартістю 7000 грн., а відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а тому суд приходить до висновку, що в силу ст.1212-1213 ЦК України зазначене майно відповідач повинен повернути позивачці. Позивач понесла судові витрати на загальну суму 1749 грн. 90 коп. /а.с.1, 16, 91, 146, 148/. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.79,88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати , які понесені позивачем при зверненні до суду пропорційно до розміру задоволених вимог, що складає 193 грн. Крім того, ухвалою суду від 01.02.2016 року була накладена заборона на відчуження транспортного засобу - трактору «МТЗ-80», державний номер [NUMBER], 1983 року заводський номер [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], зареєстрованого 27.10.2008 року на [PERSON] (а.с. 152). Відповідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову тому, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані ухвалою суду від 01 лютого 2016 року.

Outcome: partial