Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві позивач вказав, що відповідач [PERSON] 14 лютого 2014 року позичив у нього грошові кошти 1740 доларів США, 500 євро, 1400 фунтів стерлінгів під 1,5 відсотки місячних (18 % річних) та зобов`язався повернути до 01 травня 2016 р. За даною позикою відповідачем було проведено дві проплати: 14 вересня 2017 року сплачено 1740 доларів США, які покрили заборгованість по сплаті відсотків за період з 14.02.2014 р. по 01.06.2016 р. та 24 жовтня 2018 року в сумі 3000 гривень, які покрили заборгованість по сплаті відсотків за період з 01.06.2016 р. по 01.08.2016 р. Свої зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконав повністю, на даний момент відповідач на телефонні дзвінки відповідає рідко, що змусило позивача звернутися до суду. [PERSON] внаслідок невиконання умов згаданого вище договору позики просить стягнути 770 євро, 2156 фунтів стерлінгів, 2679 доларів США. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказав, що з наведеними доводами позивача не погоджується в повному обсязі зі славшись на наступне. В 2014 р. позивач запропонував відповідачу написати розписку на підтвердження того, що позивач вклав кошти у його підприємницьку діяльність, оскільки так вимагає його сім`я, на що відповідач не заперечував та власноручно написав відповідну розписку із терміном повернення до 01.05.2016 року. В період з 14 лютого 2014 - 01.05.2016 р. відповідач повертав кошти та вважає, що ним повернуто всі кошти надані позивачем для ведення підприємницької діяльності. Щодо твердження позивача, що [PERSON] здійснював проплати є неправдивими, оскільки, дані записи на розписці здійснені позивачем власноручно та у відсутності відповідача. Просив врахувати, що строк дії укладеного договору позики встановлено сторонами до 01 травня 2016 року та у визначений строк відповідачем позику не повернуто, а із позовом позивач звернувся лише у червні 2020 року, тому можна дійти обґрунтованого висновку про пропуск трирічного строку позовної давності, який сплив 01 травня 2019 року. З урахуванням викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 03 липня 2020 року представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив вказавши, що відповідач стверджує, що позивач «вирішив вкластися у його бізнес, за що отримував певні кошти», однак ні договору про спільну діяльність, ні інвестиційного договору, ні іншого доказу подібної ділової співпраці суду не надає. Проте, визнає що в 2014 р. добровільно написав розписку, що позивач вклав кошти у його підприємницьку діяльність раніше, хоча в тексті розписки написаної відповідачем власноручно немає жодної згадки, що гроші отримуються на якусь підприємницьку діяльність. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або ін. документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В період з 14.02.2014 по 01.05.2016 року відповідач стверджував, що повертав кошти і вважає, що повністю повернув позику. Факт повернення позики має підтверджуватись належними доказами, так згідно ч.4 ст.545 ЦК України: „Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку." Однак, відповідач не надає суду жодних доказів повернення позики, чи проведення будь-яких оплат за нею у вказаний період, тому дані твердження відповідача безпідставні, нічим не підкріплені, не правдиві. У відзиві містяться суперечливі твердження, а саме на першій сторінці вказано, що в період 2014-2016 рр. відповідач повністю повернув позику, а вже на другій третій сторінці говориться, що позика не повернута. Також, у відзиві на початку третьої сторінки зазначено що «строк дії укладеного договору позики встановлено сторонами до 01.05.2016 року», а вкінці, що «вважаємо, що існування між сторонами правовідносин, відмінних від тих, що випливають з договору позики». Щодо строків давності, то вважає, що позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки остання сплата відповідачем по позиці була проведена 24 жовтня 2018 року і це свідчить про визнання ним боргу, що в свою чергу, згідно вимог ст. 264 ЦК України перериває перебіг позовної давності, і після переривання перебіг позовної давності починається заново. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Маньовський А.З. позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] просили у позові відмовити та застосувати строк позовної давності. Вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно розписки від 14 лютого 2014 року відповідач [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] позичив у [PERSON] кошти а еквіваленті: 1740 доларів США, 500 євро, 1400 фунтів стерлінгів під 1,5 % місячних. Зобов`язуючись повернути кошти до 01 травня 2016 року. В розписці є дві відмітки, що 14 вересня 2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1740 доларів США, в якості сплати відсотків за користування позикою; 24 жовтня 2018 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 гривень, в якості сплати відсотків за користування позикою. Відповідно до вимог статтей 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Стаття 526 Цивільного кодексу України регламентує, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. (ч.1 ст.1050 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, судом беззаперечно встановлено, що 14 лютого 2014 року між сторонами укладено договір позики. Факт укладення договору позики сторони в судовому засіданні не заперечили, а тому вказаний факт окремому доказуванню в ході розгляду справи не підлягає та є встановленим. Станом на 04 червня 2020 року офіційний курс валют Національного банку України становив: фунт стерлінгів - 33,6503, євро - 29,9609, долар США - 26,7544. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі, а сааме: борг з основної суми позики (500 євро х 29,9609)+(1400 фунтів стерлінгів х 33,6503)+(1740 доларів США х 26,7544)=14980,45+47110,42+46552,66=108643,53 грн; борг з відсотків за користування позикою: (270 євро х 29,9609)+(756 фунтів стерлінгів х 33,6503)+(939 доларів США х 26,7544)=8089,44+25439,63+25122,38=58651,45 грн. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договору позики, форма та зміст яких, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цими договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а отже, підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності з вимогами ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1672,94 грн.

Outcome: approved