Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

В січні 2014 року позивач звернулась з позовом в якому просила стягнути з відповідача заборгованість по виплаті аліментів в сумі 2035,32 грн, посилаючись на те, що на підставі рішення Семенівського районного суду від 14.09.2012 року боржник [PERSON] зобов'язаний виплачувати на її користь аліменти по утриманню неповнолітніх дітей [PERSON], 1999 року народження та [PERSON], 2003 року народження, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця. Виконавчий лист, що був виданий на підставі рішення суду, був направлений державним виконавцем для виконання до відповідача. Останній за період з 01.07.2013 по 09.11.2013 р. тільки один раз у серпні перерахував аліменти у розмірі 591,53 грн. 17.02.2014 р. позивач уточнила свої вимоги (а.с.25) та просила стягнути з відповідача 565,57 грн, посилаючись на те, що відповідач перерахував їй аліменти в сумі 2035,32 грн, але за підрахунками позивача сума боргу складала не 2035,32 грн, а 2590,89 грн, а тому залишається недоплаченою сума 565,57 грн (а.с.25). Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт не погоджується з тлумаченням суду ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» та невірне застосування ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження». В судове засідання апелянт не з"явилася, надавши 09.04.2014 р. заяву з проханням розглядати справу в її відсутності. Судова повістка їй була вручена 27.03.2014 р. Відповідач належним чином був повідомлений про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 27.03.2014 р. поштового відправлення, проте свого представника до суду не направив. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Розглядаючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності із ст.87 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у ст.3 цього Закону, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи. Проте вказана норма закону не передбачає подання позовів про стягнення заборгованості по аліментах безпосередньо з підприємств, де працюють боржники, а надає право стягувачам звертатися до суду з позовом про зобов'язання юридичної особи здійснити стягнення коштів з боржника. Таким чином, позовні вимоги позивача є безпідставними. Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів такої відмови. По справі судом встановлено, що рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2012 року з [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку або іншого доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі заяви. 16.01.2013 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №36219167 (а.с.5). Постановою начальника відділу ДВС Семенівського райуправління юстиції Деденком С.І. 19.06.2013 винесено постанову про звернення стягнення на заробіток боржника [PERSON] Копія постанови направлена для виконання відповідачеві (а.с.6). Стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача проводилось за місцем роботи [PERSON] з його заробітку у КП «Семенівська районна друкарня». Боржник [PERSON] працював у відповідача до 09.11.2013 р. (а.с.9). Відповідно до платіжного доручення №108 від 14.08.2013 р. відповідачем на виконання рішення суду перераховано позивачеві 591,53 грн (а.с.12), а 30.01.2014 року - залишок заборгованості в сумі 2035,32 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначила, що наявність заборгованості Семенівської районної друкарні перед своїми працівниками по заробітній платі не є підставою для не виплати їй аліментів, так як згідно українського законодавства підприємство зобов'язано виплачувати працівникам заробітну плату не рідше двох разів на місяць. Відповідно до ст.87 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у ст.3 цього Закону, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи. Згідно з ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Виходячи з правових положень зазначених статей, можна зробити висновок про те, що позивач мала право звернутися до підприємства, зокрема до КП «Семенівська районна друкарня», з позовом про стягнення заборгованості по аліментах, оскільки останнє не виконувало належним чином обов'язки по перерахуванню аліментних сум. Зазначене спростовує висновок суду першої інстнції, що ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає подання позовів про стягнення заборгованості по аліментах безпосередньо з підприємства, а надає право стягувачам звертатися до суду з позовом про зобов'язання юридичної особи здійснити стягнення коштів з боржника. Відповідно до розрахунку, що був наданий відповідачем, заборгованість по сплаті аліментів складала 2035,32 грн (а.с.11). Ця сума була добровільно виплачена відповідачем 30.01.2014 р. (а.с.37) і спору по виплаті цієї суми не має, оскільки після виплати позивач уточнила свої позовні вимоги і просила стягнути залишок суми, який за її підрахунками становить 565,57 грн. Розрахунки позивача базувалися на тому, що розмір аліментів не може бути нижчим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, при цьому позивач посилалася на ч.4 ст. ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» і наполягала на тому, що відповідач при утриманні аліментів повинен був відраховувати із заробітної плати боржника до 70% суми. Позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 та 4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином - 50%; за всіма іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом - 20%. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70%. Проводячи системний аналі зазначених норм Закону, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що частину четверту ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» можливо застосовувати лише в разі проведення стягування за кількома виконавчими листами, зокрема, в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.. Тому, в даному випадку бухгалтерія підприємства (відповідача) вірно провадила відрахування аліментів у розмірі 50% від заробітної плати боржника. Підстав для застосування частини 4 статті 70 Закону у бухгалтерії відповідача не було. У випадку отримання стягувачем аліментів у сумі меншій ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягувач має право на стягнення безпосередньо з боржника (платника аліментів) відповідної суми як заборгованості по аліментах. З огляду на викладене вище, рішення суду підлягає зміні в частині викладення мотивів відмови у задоволенні позову і залишення без змін в іншій частині. Враховуючи наведене та

Outcome: partial