Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 квітня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В позовній заяві позивач [PERSON] вказала, що відповідач [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо вказаної малолітньої дитини, не сплачує аліменти на її утримання, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям. Вказане ухилення є систематичним та злісним, а тому відповідно до ч.1 ст.164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно вказаної малолітньої дитини (а.с.2-6). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє відповідно до ордера адвоката серії [NUMBER] від 07 травня 2015 року та договору про надання правової допомоги від 13 березня 2015 року) заявлений позивачем позов підтримала повністю та просила його задовольнити, вважаючи доведеним факт злісного ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню доньки [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду письмову заяву про невизнання заявленого позову. В цій же заяві просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], розглянувши справу без його участі (а.с.66). Представник органу опіки та піклування - Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання також не прибув, надавши до суду клопотання про розгляд справи без його участі. При розгляді справи просив врахувати інтереси малолітньої [PERSON]. До клопотання додав висновок №1545/01-14 від 12 серпня 2015 року про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно вказаної малолітньої дитини (а.с.59-62). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає, що заявлений [PERSON] позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 25 лютого 2005 року по 01 березня 2013 року перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 лютого 2005 року відділом ДРАЦС Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №219. Від цього шлюбу сторони у справі мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданим 08 серпня 2005 року відділом ДРАЦС Житомирського міського управління юстиції (а.с.8). Рішенням Київського районного суду м.Одеса від 01 березня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний (а.с.7). Стаття 51 Конституції України, а також статті 150, 155 та 180 Сімейного кодексу України (СК України) встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Частинами 1 та 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-XII. При цьому, такий обов'язок батька зберігається за ним незважаючи на припинення шлюбу з матір'ю дитини. Так, стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (частина 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Водночас, всупереч вимог ст.ст.10 та 60 ЦПК України позивачем не надані достатні відомості, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачем [PERSON] від виховання своєї малолітньої дитини, що у відповідності з вимогами ст.164 СК України було б підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому, письмові пояснення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд з огляду на положення ст.ст.57-59 ЦПК України не визнає належним та допустимим доказом, який може використовуватись при доведенні позивачем своїх позовних вимог, позаяк ці пояснення не мають юридичної сили, отримані за невстановлених обставин, повністю копіюють одне одного (а.с.38-40). З довідки адміністрації Одеської спеціалізованої школи №86 І-ІІІ ступенів №67 від 16 березня 2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] відвідував школу, в якій навчається донька [PERSON], тому вказана довідка беззастережно не доводить факту злісного ухилення відповідача від виховання своєї дитини (а.с.15). З довідок Другого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 29 грудня 2014 року та від 18 травня 2015 року вбачається, що у відповідача [PERSON] станом на 31 травня 2015 року існувала заборгованість в сумі 17012 грн.85 коп. по сплаті на користь позивача [PERSON] визначних рішенням Київського районного суду м.Одеса від 01 березня 2013 року аліментів на утримання доньки [PERSON] (а.с.7,14, 36,37). Втім, під час засідання органу опіки та піклування [PERSON] надав комісії копії квитанцій про часткове погашення виниклої заборгованості. Такі ж докази надавались відповідачем під час розгляду Кодимським районним судом цивільної справи №503/806/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Неналежна сплата відповідачем [PERSON] присуджених судом грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини, за умови часткового погашення ним виниклої заборгованості, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, але, з врахуванням роз'яснень, що є в абз.2 п.18 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року, є підставою для попередження відповідача про необхідність зміни свого ставлення до утримання дитини та необхідність прийняття заходів щодо усунення виниклої заборгованості з аліментів. Згідно із ч. 4 ст.19 Сімейного кодексу України, участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою. Відповідно до положень ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 06 жовтня 2015 року до суду Київською районною адміністрацією м.Одеси (як органом опіки та піклування) був наданий висновок №1545/01-11 від 12 серпня 2015 року про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON]. У вказаному висновку орган опіки зазначив, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам, не суперечить інтересам дитини та є достатньо обґрунтованим. Окрім цього виступаючи в судовому засіданні представник позивача [PERSON] зазначила, що формальне невизнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON] та ненадання ним будь-яких доказів на підтвердження мотивів своєї відмови, є певним підтвердженням правомірності вимог позивача. Втім, Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» за заявою №31111/04 (http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/974_126), вказав, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини (п.58 рішення). В цьому ж рішення Суд вказав, що позбавлення особи батьківських прав становить втручання в право такої особи, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 Конвенції (п.49 рішення). При цьому, в пункті 50 цього рішення вказано, що таке втручання є справедливим і не становить порушення статті 8 Конвенції лише тоді, коли воно здійснене згідно із законом, відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей. Суд в п.54 цього рішення вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відтак, виходячи з необхідності захисту, насамперед, законних прав та інтересів малолітньої [PERSON], суд не знаходить достатніх правових підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, а тому у задоволенні позову [PERSON] вважає необхідним відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed