Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 20.02.2014 року з вище вказаною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, який уточнив та в його обґрунтування зазначив, що, він є власником житлового будинку [ADDRESS]. В зазначеному житловому приміщенні на даний час зареєстрована відповідач - [PERSON] - яка є дружиною його онука. Відповідач не мешкає за місцем реєстрації з квітня 2012 року. Після того як перестала проживати однією сім'єю з його онуком, вона виїхала з зазначеного будинку забравши всі свої речі і з того часу він з нею не спілкувався, місце її знаходження йому невідоме. Реєстрація відповідача у вказаному будинку позбавляє його можливості повноправно здійснювати його права власника, володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, тому, просить суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позивач та його представник - [PERSON] в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечували (а.с. 35,36). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується оголошенням в газеті „Вісті Придніпров'я" № 48 (1541) від 26.06.2014 року (а.с.37). Представник третьої особи - Головного управління Державної Міграційної служби у Дніпропетровській області в судове засідання також не з'явився, в матеріалах справи є письмова заява про розгляд справи за їх відсутності, при задоволенні позовних вимог покладаються на розсуд суду (а.с. 33). Зі згоди позивача та його представника, які не заперечували проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе постановити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач по справі - [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], який належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину ВЕК № 969432 від 03.04.2007 року,що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14189087 від 10.04.2007 року (а.с. 4). З витягу з погосподарської книги вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] - відповідач по справі (а.с.7), однак остання з 2012 року за зазначеною адресою не проживає, що підтверджується актом депутата Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Берестенко А.І. від 17.12.2013 року, (а.с. 16). Як вказував в позові позивач та ці доводи нічим не спростовані, відповідач, яка залишається зареєстрованою у квартирі позивача, не проживає в ній з 2012 року, місце її проживання позивачу не відоме, за місцем своєї реєстрації не з'являється, добровільно не бажає її відмінити. Будь-яких домовленостей з відповідачем щодо збереження за нею житлової площі на час її не проживання в його будинку не існує, позивач вимушений сам сплачувати комунальні платежі за нього, що негативно впливає на матеріальний стан позивача, та не дозволяє йому розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, що значно обмежує його законні права користування та розпорядження власністю. У відповідності зі ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином дії відповідача по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні йому користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним йому на праві власності майном, у вигляді житлового будинку [ADDRESS], є неправомірними та такими що порушують його законні права та інтереси, передбачені ст. 41 Конституції України. Крім цього, у відповідності зі ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Оскільки відповідач своїми діями порушив законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст. 391 ЦПК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] не проживає без поважних причин в житловому будинку [ADDRESS], понад 2 роки, не сплачує комунальні і інші платежі, тому вважається такою, що втратила право проживання в вищезазначеному будинку. На підставі вище викладеного, ст. ст. 150, 155 ЖК України, ст. ст. 321, 386, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved