Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», в якому просить стягнути з останнього на його (позивача) користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період роботи з березня 2017р. по серпень 2017р. включно в розмірі 24 655 грн. 28 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017р. по 31.03.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.03.2017р. його прийнято на роботу слюсарем у ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», а з 03.05.2017р. переведено на посаду «випалювача цегли» у цьому ж товаристві. 31.08.2017р. його (позивача) звільнено з роботи та на день звільнення відповідачем не виплачено йому належної заробітної плати за період з березня по серпень 2017р. Після звільнення неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати, однак таким не вживалися жодні дієві заходи та по даний час заробітна плата йому (позивачу) не виплачена. Зазначає, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 01.02.2018р. директора ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України, - безпідставній невиплаті заробітної плати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства. Стверджує, що факт невиплати йому заробітної плати стверджується зазначеним вироком суду та його (позивача) заявою від 14.07.2017р. на ім`я директора ТзОВ «Цегельний завод «Промінь». Проведені розрахунки щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтовує положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995р. №100 та довідкою ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» про його (позивача) доходи від 23.10.2017р. Відповідно до вимог ч.1 ст.274 ЦПК України зазначена цивільна справа, що виникла з трудових відносин, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд констатує, що відповідачу ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гриньо М.І. підтримали заявлені позовні вимоги. Просять стягнути з відповідача на користь позивача не виплачену заробітну плату за період роботи з березня 2017р. по серпень 2017р. включно в розмірі 24 655 грн. 28 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017р. по день ухвалення судом рішення по суті даного позову, покликаючись на розрахунки, що додані до уточненої позовної заяви, поданою стороною позивача 10.04.2019р. Проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Представник відповідача - ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, відзиву не надіслав. Як вбачається з матеріалів справи, про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Тобто у справі наявні докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд даної цивільної справи без їх присутності. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Станом на 04.06.2019р. відзив на позов від відповідача до суду не надійшов, а тому суд розглядає справу за наявними у справі письмовими доказами. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. У ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01.03.2017 року на підставі наказу №36 від 01.03.2017 року був прийнятий на роботу слюсарем в ТзОВ «Цегельний завод «Промінь». 03.05.2017р. згідно наказу №62 від 01.05.2017р. такий був переведений на посаду випалювача цегли, а 31.08.2017р. позивача звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №11 від 31.08.2017р. При звільненні позивача [PERSON] з ним не були проведені остаточні розрахунки та виплати. Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 01.02.2018р. директора ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України, - безпідставній невиплаті заробітної плати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства. Із даного вироку суду слідує, що директор ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» Мартин О.С., в порушення вимог ст.43 Конституції України, ст.1, ч.3 ст.15, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.5 ст.97, ст.115 КЗпП України, маючи реальну можливість здійснювати виплату заробітної плати в повному обсязі та в установлені строки без затримки, умисно та безпідставно за травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року та за серпень 2017 року, тобто у строк більший за один місяць не виплатила заробітну плату 48-ми працівникам ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» на загальну суму 333000,46 грн., в тому числі не виплачена заробітна плата і [PERSON] на загальну суму 10248,33 грн. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1 ст.115 КЗпП України відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки при звільненні позивача [PERSON] відповідач не виплатив йому всіх сум, що належали йому від ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати є підставними, однак підлягають до задоволення частково. Так, позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період роботи з березня 2017р. по серпень 2017р. включно в розмірі 24 655 грн. 28 коп. На обґрунтування своїх позовних вимог такий покликається на зазначений вище вирок Мостиського районного суду Львівської області від 01.02.2018р., на його (позивачу) заяву від 14.07.2017р. на ім`я директора ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» та на довідку ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» про його (позивача) доходи від 23.10.2017р. Суд вважає, що стороною позивача не доведено наявність у відповідача перед позивачем заборгованості по невиплаченій заробітній платі за період роботи з березня 2017р. по серпень 2017р. включно та саме в розмірі 24 655 грн. 28 коп., оскільки вироком суду констатовано, що відповідач, маючи реальну можливість здійснювати виплату заробітної плати в повному обсязі та в установлені строки без затримки, умисно та безпідставно не виплатив заробітну плату 48-ми працівникам ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», в тому числі позивачу [PERSON] за травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року та за серпень 2017 року. Твердження позивача про невиплату йому з боку відповідача заробітної плати за період березень-квітень 2017р. не віднайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами. З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з травня 2017р. по 31.08.2017р.,- на загальну суму 10248,33 грн. Саме ця сума встановлена вироком Мостиського районного суду Львівської області, який набрав законної сили, та підтверджена документацією Головного Управління Держпраці у Львівській області. Будь-яких інших доказів щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по невиплаченій заробітній платі на загальну суму 24 655, 28 грн. стороною позивача суду не надано. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017р. по день ухвалення судового рішення, то з даного приводу суд зазначає наступне. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (сум, належних до виплати при звільненні) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.01.2014р. по справі №6-144цс13. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, Постанові ВСУ від 14.12.2016р. по справі №428/7002/14-ц. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом використовується формула, за якою обраховується період затримки з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди. З урахуванням п.2 Розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів, тощо. Відповідно до п.5 розділу ІV вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 розділу ІV вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи. Період розрахунку - останні два повних робочих місяці. Оскільки звільнення позивача [PERSON] мало місце 31.08.2017р., то у даному випадку останніми двома повними робочими місяцями слід вважати червень та липень 2017р., а не липень та серпень 2017р. як зазначено стороною позивача. Також суд враховує те, що у червні 2017р. кількість робочих днів становила - 20 днів, а у липні 2017р. - 21 день. Отже, середньоденний заробіток позивача [PERSON] складає: 3222,50 грн. (червень 2017 року) + 3211,18 грн. (липень 2017 року) : 41 робочий день (20+21 робочий день) = 156,92 грн. Кількість робочих днів з наступного дня після звільнення позивача, тобто починаючи з 01 вересня 2017 року (а не з 01.03.2017р., як зазначено позивачем) по 04 червня 2019 року становить 438 робочих днів. Підсумовуючи, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на день ухвалення судового рішення 04 червня 2019 року становить: 156,92 грн. х 438 робочих днів = 68 730, 96 грн. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 03.07.2013р. по справі №6-60цс133. Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial