Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що 02 січня 2013 року між ним та КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради укладено Договір № 1 відповідального зберігання, за умовами якого позивачем було передано на відповідальне збереження відповідачу особисте майно, а саме: диван 2 шт. вартістю 13 000 грн., крісло 1 шт. вартістю 5 000 грн., стіл для прес-конференції 1 шт. вартістю 4 000 грн., стійка-ресепшн вартістю 7 000 грн., люстра в асортименті 6 шт. вартістю 1 800 грн., доска мобільна 1 шт. вартістю 950 грн., банер 1 шт. вартістю 2 000 грн., печатна продукція вартістю 1 500 грн. Належність зазначеного майна позивачу підтверджується відповідними товарними чеками, договором та накладною. Починаючи з середини 2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути майно, на що отримав відмову. Так дії відповідача спричинили позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в 15 000 грн. Тому позивач просить суд витребувати у відповідача належне позивачу майно відповідно до договору № 1 відповідального зберігання від 02 січня 2013 року, відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача та його представника вважає можливим провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як встановлено в судовому засіданні, 02 січня 2013 року між [PERSON] та КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради було укладено Договір № 1 відповідального зберігання, за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач прийняти на відповідне зберігання протягом строку диван, крісло, стіл для прес-конференцій, стійка-ресепшн, люстри, доска мобільна, банер та печатну продукцію /а.с.9/. Згідно акту приймання-передачі від 02 січня 2013 року матеріально-відповідальною особою КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради [PERSON] було прийнято на відповідальне зберігання вище перелічене майно /а.с.10/. 16 червня 2015 року позивач направив на адресу відповідача заяву про повернення майна переданого ним на відповідальне зберігання /а.с. 22-25/. Листом від 20 серпня 2015 року позивачу було повідомлено про можливість визнання договору недійсним /а.с.26-27/. Згідно ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання. Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Враховуючи те, що позивачем доведено факт належності йому 2 диванів вартістю 6 500 грн. кожен, 2 крісел вартістю 2 500 грн. кожне, стола для прес-конференції вартістю 4 000 грн., стійки -ресепшн вартістю 7 000 грн., доски мобільної 1 шт. вартістю 950 грн., банера вартістю 2 000 грн., печатної продукції книга по психології та книга по самопідготовці вартістю 1 500 грн. /а.с. 14, 19/, суд вважає за можливе витребувати дане майно у відповідача та передати [PERSON] Стосовно витребування у відповідача шести люстр, суд в цій частині відмовляє, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу що дане майно належало йому. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial