Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивача- [PERSON] , а [INFO] помер батько позивача- [PERSON] . Після смерті батька позивача, відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на земельну ділянку площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті батьком позивача заповідального розпорядження залишено не було. Позивачем [PERSON] спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку було прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що також стверджується довідкою виконавчого комітету Матіївської сільської ради Виноградівського району за №257 від 21.06.2019 року. Крім позивача спадкоємцями першої черги до спадкового майна спадкодавця є рідні сестри позивача -відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які спадщину не прийняли та не заперечують проти прийняття такої в цілому позивачем [PERSON] Інших спадкоємців, та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає. У зв`язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, після смерті мого батька. Однак, позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на тій підставі, що позивачем не представлено правовстановлюючих документів на спадкову земельну ділянку. Позивач [PERSON] , про день, час і місце розгляду справи, будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з"явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити (а.с.47). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленими належним чином своєчасно, в судове засідання не з`явилися, однак до суду подали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що вимоги заявленого до них позову визнають повністю (а.с.50). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивача- [PERSON] , а [INFO] помер батько позивача- [PERSON] (а.с.5-6). Після смерті батька позивача, відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на земельну ділянку площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті батьком позивача заповідального розпорядження залишено не було. Позивачем [PERSON] спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку було прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що також стверджується довідкою виконавчого комітету Матіївської сільської ради Виноградівського району за №257 від 21.06.219 року (а.с.30). Крім позивача спадкоємцями першої черги до спадкового майна спадкодавця є рідні сестри позивача -відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які спадщину не прийняли та не заперечують проти прийняття такої в цілому позивачем [PERSON] (а.с.10-18) Інших спадкоємців, та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, в зв`язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, після смерті мого батька. Однак, позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на тій підставі, що позивачем не представлено правовстановлюючих документів на спадкову земельну ділянку (а.с.31). Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ст.ст. 1220,1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місце відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, який помер (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з положенням ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.ст. 1220,1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місце відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того у відповідності до правової позиції, висловленої ВССУ у своєму Листі за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до Рішення Виноградівської районної ради за №180 від 11.10.1991 року, батьку позивача було вирішено надати безплатно у власність, в порядку ст.67 ЗК України (від 18.12.1990 року), земельну ділянку по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку в межах норм земельної ділянки, що передавалися у сільських населених пунктах для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (копія Паспорту на забудову земельної ділянки від 27.11.1991 року із відповідним Рішення Виноградівської районної ради за №180 від 11.10.1991 року (а.с.21-26). Так, згідно до ст. 67 Земельного кодексу України (в ред.від 18.12.1990 року), було встановлено такі розміри земельних ділянок, що передаються у приватну власність громадянам України: - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га, селищах міського типу - 0,15 га, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 га, у містах - 0,1 га; Передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 висловлена правова позиція згідно якої: «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Безкоштовна приватизація земельної ділянки має разовий характер, оскільки право приватної власності на умовах приватизації може виникнути тільки один раз з врахуванням цільового призначення земельної ділянки. Обов`язковим елементом процесу приватизації землі виступає рішення уповноваженого органу (відповідної ради) щодо передачі конкретної земельної ділянки у приватну власність громадянина. За своєю сутністю передача земельної ділянки у приватну власність на умовах приватизації як підстава виникнення права власності на цей об`єкт природи виступає у вигляді адміністративно-розпорядчого акта уповноваженого органу. Отже, безоплатна приватизація земельної ділянки породжує право приватної власності громадян України. Батько [PERSON] , розпочав процедуру розроблення технічної документації, проте до її реєстрації та затвердження - помер. Стаття 1 даного Декрету передбачала, що Сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду (Правова позиція Верховного Суду України викладена в Ухвалі від 06.05.2010 року по справі № 6-30159вов09). Відповідно до пункту 4 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. N 10-1387/0/4-12 «Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 ЗК України 1990 року, зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. За таких обставин, рішення ради народних депутатів про передачу в приватну власність земельної ділянки громадянину України являється правовстановлюючим документом, без отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку, в силі дії Декрету. У зв`язку з тим, що за життя батько позивача [PERSON] не встиг звернутися до сільської ради для затвердження Технічної документації та отримати відповідний правовстановлюючий документ на земельну ділянку, з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивача виникла необхідність визнати за собою право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved