Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні ним житловим приміщенням в [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] . Вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2010 року він є власником житлового будинку із господарськими спорудами в [ADDRESS] . Крім того він є власником житлового будинку по [ADDRESS] , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У житловому будинку по [ADDRESS] на даний час зареєстровано сім осіб: він, [PERSON] ; дружина- [PERSON] ; син- [PERSON] ; син- [PERSON] ; онук- [PERSON] ; невістка- [PERSON] ; та онук [PERSON] . Відповідач, [PERSON] зареєстрований у житловому будинку по [ADDRESS] , однак проживає у його будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач комунальні платежі не сплачує, не бере участі у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, перешкоджає у доступі до житла, псує майно, створює незручності для проживання у будинку та користування ним. Крім того, відповідач регулярно вживає спиртні напої, створює конфліктні ситуації в будинку, дебоширить, нищить майно, виганяє його з дружиною з будинку та погрожує їм. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили,що відповідач [PERSON] дійсно є їхнім братом, постійно проживає в [ADDRESS] ,хочі і зареєстрований по [ADDRESS] . За час проживання з своїми батьками постійно порушує їх спокій,зловживає спиртними напоями,погрожує іншим членам родини розправою. Вони неодноразово звертались до поліції,однак відповідач продовжує вести антисоціальний образ життя. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини, хоча про день, час і місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада» . Вислухавши пояснення позивача і представника позивача,пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2010 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку із господарськими спорудами в [ADDRESS] (а.с.6) Також позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Згідно довідки №128 виданої управлінням надання адміністративних послуг Коломийської міської ради Івано-Франківської області [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , і до складу його сім"ї входять: дружина- [PERSON] ; син- [PERSON] ; син- [PERSON] ; онук- [PERSON] ; невістка- [PERSON] ; та онук [PERSON] . Згідно довідки №129 виданої управлінням надання адміністративних послуг Коломийської міської ради Івано-Франківської області відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку по [ADDRESS] (а.с.9) Як встановлено в судовому засіданні відповідач хоча зареєстрований по [ADDRESS] , однак проживає з позивачем по [ADDRESS] . Як вбачається з талонів повідомлень від 29.07.2019 року, позивачем двічі викликались органи поліції в зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача по відношенню до позивача та інших родичів. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України виселенню підлягають особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Велика Палата Верховного Суду застосувала практику ЄСПЛ щодо виселення з житлового приміщення,зазначивши,що Ввручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: - втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», - воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»: ?містить у собі конкуруючий приватний інтерес; ?зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; ?для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Верховний Суд зазначив, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких учасник справи може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні,відповідач [PERSON] , проживаючи разом з позивачем в належному позивачу житловому будинку в [ADDRESS] , систематично порушує правила співжиття, таким чином, вимога про усунення перешкод позивачеві в користуванні та розпорядженню житлом шляхом виселення відповідача з будинку є способом захисту його прав як власника. Це підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, а також талонами-повідомленнями про прийняття і реєстрацію повідомлення про кримінальне правопорушення від 27.07.2019 року, згідно яких позивач двічі викликав поліцію, коли відповідач погрожував йому та іншим членам родини фізичною розправою. Крім цього, приймаючи рішення по суті справи, суд бере до уваги той факт, що відповідач зареєстрований в будинку по [ADDRESS] , тобто має інше житло, придатне для проживання, яке йому віддав позивач, тобто виселення його з житла не перешкоджатиме його праву на житло ,встановлене Конституцією України. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі Рішення ВП ВС у справі №569/4373/16-ц, ст.ст. 16,319,321,391 ЦК України, ст.ст. 109,116,157 ЖК Української РСР, та

Outcome: approved