Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

В листопаді 2014 року Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], звернулась до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON], батька дитини, в якому просить позбавити останнього батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO], призначити опікуном останнього [PERSON] та стягнути аліменти з відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, 18 серпня 2014 року до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування звернувся [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою [ADDRESS], із повідомленням про те, що з серпня 2014 року у нього на вихованні перебуває малолітній онук - [PERSON], [INFO], оскільки мати останнього [PERSON] померла [INFO], а батько [PERSON] участі у вихованні та утриманні сина не приймає, він потребує допомоги в оформленні відповідної допомоги на дитину зі сторони держави. При цьому зазначив, що вони разом проживають в [ADDRESS]. Позивачем було розглянуто відповідне питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO], на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації і щодо можливості виконувати обов`язки опікуна [PERSON], відтак позивач звернувся до суду із даним позовом (а.с.1) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених судом вище, зазначила, що ще в серпні 2014 року під час бесіди зі співробітниками служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач [PERSON] повідомив, що він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки він із його матір`ю хоча і перебували у шлюбі з 14.04.1991 року по 28.11.2002 року, проте задовго до розірвання шлюбу почали проживати окремо. В свою чергу, представник позивача стверджує, що відповідачу [PERSON] було роз`яснено його права та обов`язки щодо [PERSON] та надано термін для вирішення питання його батьківства в судовому порядку. Проте, наполягає представник позивача, оскільки відповідачем [PERSON] не було протягом 3-х місяців вжито жодних заходів з цього приводу, з метою вирішення подальшої долі малолітнього, відповідача [PERSON] було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації 07 жовтня 2014 року, де також роз`яснювалися і права, і обов`язки щодо малолітнього [PERSON], [INFO], натомість відповідач [PERSON] тоді заявив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON] в судовому порядку. Прокурор просив суд встати на захист інтересів малолітнього [PERSON], [INFO], та задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа також підтримала позовні вимоги, крім того, зазначила, що малолітній [PERSON], [INFO], повністю позбавлений не тільки батьківського піклування, любові та виховання, але й матеріального забезпечення. Склалалася така ситуація, коли матір померла, батькові син взагалі ніколи не був потрібен, а держава також не може надати допомогу, тому що не вирішено питання з позбавленням за таких умов відповідача [PERSON] батьківських прав. Вважав, що відповідач нахабно зловживає своїми правами, заявляючи час від часу, що він не є батьком дитини, оскільки маючи реальну можливість це довести в судовому порядку, він таким правом не скористався. Відповідач визнав позов в частині позбавлення його батьківських прав, зазначивши при цьому, що не вважає себе біологічним батьком [PERSON], [INFO], оскільки з 1995 року з матір`ю останнього ніяких стосунків не підтримував, заявив, що йому не потрібна «чужа» дитина і він не збирається на її утримання сплачувати кошти, оскільки має свою «єдину і неповторну» дитину, [INFO] Враховуючи вік малолітнього [PERSON], [INFO], рівень його розвитку щодо можливості висловити свою думку з приводу спору та те, що особиста участь в розгляді справи може завдати дитині душевного болю, надмірну емоційність та хвилювання, суд вважає, що особиста участь дитини в розгляді даної справи недоцільна. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України) Оцінивши обґрунтування відповідачем [PERSON] визнання позову в частині позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього [PERSON], а саме, що він нібито таким чином «знімить із себе тягар сплати аліментів», суд не приймає таке визнання позову і вирішує справу на підставі поданих сторонами доказів. Судовим розглядом встановлено і не заперечується сторонами, що з 13.04.1991 року по 28.11.2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] народився [PERSON], прізвище якого в подальшому за заявою матері було змінено на [PERSON] (а.с.4, 5, 10-12) Відповідно до вимог Розділу VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 31 січня 2004 року. Таким чином, суд вважає, що представник позивача помилково посилається при визначенні нормативно-правового акту, яким регулювалися шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON], оскільки в даному випадку слід застосовувати КЗпШ. Так, згідно ст.44 КЗпШ шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Визначення походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі презюмується (ст.52 КЗпШ) Як вбачається із відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві відомості про батька дитини [PERSON], [INFO], [PERSON] були внесені у зв`язку з тим, що дитина народилася в шлюбі (а.с.5) З 21 лютого 2003 року [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає з [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а.с.6, 10) [INFO] [PERSON] померла (а.с.7) 18.08.2014 [PERSON] звернувся із заявою до служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій зазначив, що малолітній онук після смерті матері проживає з ним в [ADDRESS]. Батько ніякої участі у житті сина не приймає, ухиляється від своїх батьківських обов`язків (а.с.15) 22.08.2014 [PERSON] начальнику відділу з питань організації профілактичної роботи служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] надав письмові пояснення, в яких заявив, що він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON], оскільки перебуваючи в шлюбі з його матір`ю припинив фактичні шлюбні відносини з 2000 року (а.с.16) Так, суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про те, що шлюбні стосунки із матір`ю малолітнього [PERSON], [INFO], були припинені задовго до народження останнього, оскільки як вбачається із матеріалів справи відповідних належних і допустимих доказів цих обставин відповідач [PERSON] в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України не надав, а свої покази в частині року ймовірного припинення самих шлюбних стосунків змінював тричі (1992, 1995 та 2000 роки) В матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи представника позивача про те, що ще в серпні 2014 року при спілкуванні із відповідачем [PERSON] йому було роз`яснено його права та обов`язки щодо малолітнього [PERSON], також доведено до відома необхідність вирішення питання оспорювання батьківства в судовому порядку, якщо відповідач [PERSON] наполягає на тому, що він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] (а.с.16) Проте, станом на час розгляду даної справи відповідачем [PERSON] це питання не вирішено. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження відповідача [PERSON] про те, що він подавав суду у цьому складі відповідний позов і те, що в даний час позов поданий і перебуває на розгляді в іншого судді суду, оскільки на час розгляду справи провадження по такій справі не відкрито, відтак відповідачем [PERSON] ця обставина також не підтверджена належними і допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. Окрім представника позивача як співробітника служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації відповідні питання піднімалися і додатково роз`яснювалися відповідачу [PERSON] і судом під час розгляду справи, зокрема, право звернення до суду із зустрічним позовом. Натомість, як вбачається із журналу судового засідання за 13 січня 2015 року відповідач [PERSON] заявив, що клопотань і заяв ніяких він не має, у зв`язку з чим суд розпочав розгляд справи (а.с.30) 13.02.2015 відповідач [PERSON] заявив клопотання в судовому засіданні про залучення до сумісного розгляду зустрічного позову про оспорювання батьківства, однак судом було відмовлено на підставі ч.1 ст.123 ЦПК України у такому розгляді і роз`яснена можливість звернутися із цим позовом в загальному порядку для чого оголошена перерва (а.с.36) В той же час відповідач [PERSON] вже через канцелярію суду подає головуючому по справі знов цей самий зустрічний позов для сумісного розгляду з первісним (а.с.41), який вже суд ухвалою залишає без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір при зверненні до суду із позовом, та через невиконання її вимог, повертає позов позивачу за зустрічним позовом через неусунення недоліків (а.с.48, 53) Така поведінка відповідача [PERSON] судом сприймається як намагання затягнути розгляд справи і унеможливити отримання малолітньою дитиною належного і своєчасного матеріального забезпечення. З листопада місяця 2014 року справа перебуває в провадженні суду, і матеріали позову відповідачем [PERSON] отримувалися вчасно, і кожного разу в судовому засіданні останньому роз`яснювалися як права та обов`язки щодо малолітнього [PERSON], так і наслідки нездійснення ним тих чи інших дій виходячи з обраної ним позиції по справі, ще раніше з серпня 2014 року відповідачу [PERSON] це ж саме роз`яснювалося під розпис і представником позивача як представником служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації, що сторонами не заперечується (ч.1 ст.61 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Таким чином, відповідачем [PERSON] не доведено те, що він не є батьком дитини в розумінні сімейного законодавства України. Підставою позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав визначено п.2 ч.1 ст.164 СК України, а саме - ухилення батька від виконання свої батьківських обов`язків по вихованню дитини. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] визнавав, що ніякої допомоги ні по вихованню, ні по утриманню малолітнього [PERSON], [INFO], не надає, що згідно ч.1 ст.61 ЦПК України є обставиною, яка вже не потребує доказуванню. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо) , що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В даному випадку, суд оцінює також суть пояснень відповідача [PERSON], які полягають в тому, як він висловлюється щодо малолітнього [PERSON], а саме, називає його «чужою дитиною» і такою, «яку він не збирається тягнути», що він не проти позбавлення його батьківських прав щодо цієї дитини, оскільки не має бажання її утримувати. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.11.2014 року №108-15290/01 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній державній адміністрації було встановлено, що відповідач [PERSON] повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, що змусило комісію рекомендувати позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] (а.с.21-22) Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки відповідач [PERSON] як батько повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що полягає у свідомому самоусуненні відповідача від утримання та виховання дитини, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку його природних здібностей та готування його до самостійного життя та праці. Крім того, відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків,встановлених ст.184 цього Кодексу. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Також постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідачем всупереч імперативним положенням ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України не надано суду доказів наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, незважаючи на те, що розгляд справи тривав з листопада 2014 року і часу для цього було достатньо. Натомість суд приймає до уваги довідку, надану відповідачем [PERSON] про те, що він є інвалідом 3 групи (а.с.59) і таким чином суд приходить до висновку, про можливість стягнення аліментів з нього на утримання малолітнього [PERSON], в розмірі 1/5 частини від всіх доходів відповідача щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, починаючи від дня пред`явлення позову до повноліття дитини. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.243 СК України опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Відповідно до ч.3 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч.4 ст.167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Відповідно до ст.244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Згідно висновку служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації від 20.11.2014 року №108/24-3691 прийнято рішення про можливість виконування обов`язків опікуна малолітнього [PERSON], [INFO], його дідуся - [PERSON], [INFO] Окремо також зазначено, що батько хлопчика, [PERSON], вихованням та утриманням хлопчика не цікавиться (а.с.20) Сам [PERSON] є пенсіонером, отримує пенсію за віком. Раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Має задовільний стан здоров`я. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання, [PERSON] та [PERSON] разом проживають в [ADDRESS]. Будинок відповідає санітарно-гігієнічним вимогам, в середині чисто і охайно. Дитина має окрему кімнату для навчання (а.с.18, 20) Згідно довідки Ксаверівської загальноосвітньої школи малолітній [PERSON] є учнем 7 класу, батько [PERSON] дитиною не цікавиться (а.с.17, 19) Також із зазначеного висновку вбачається, що в ході бесіди з малолітнім [PERSON] було з`ясовано, що [PERSON] піклується про хлопчика, забезпечує всім необхідним для навчання та всебічного розвитку. Данило перебував в сім`ї дідуся на вихідних і святкових днях, під час канікул, а з червня 2014 року по теперішній час - постійно проживає разом з дідусем в [ADDRESS], та навчається у Ксаверівській загальноосвітній школі. Хлопчик дуже прив`язаний до дідуся, бажає щоб він був призначений його опікуном (а.с.20 на звороті) Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та положень чинного законодавства, яке належить застосувати до спірних правовідносин, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв'язку, вважає наявними всі підстави для призначення опікуном малолітнього [PERSON], [INFO] - [PERSON], [INFO] Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць згідно ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Щодо вимоги позивача одночасно із винесенням рішення по справі накласти заборону відчуження квартири [ADDRESS] з метою захисту житлових та майнових прав та інтересів [PERSON], [INFO], то суд вважає, що заявлення цієї вимоги є неналежним способом захисту, виходячи із тих відносин, які склалися між сторонами. Також, суд акцентує увагу на тому, що позивачем не надано жодних доказів того, кому зазначена квартира належить, зокрема, що вся квартира або її частка належить малолітньому [PERSON] на праві власності. Щодо захисту житлових прав, то будь-яких доказів їх порушення також суду в порядку ст. ст. 57-59 ЦПК України не надано, окрім довідки про реєстрацію в квартирі [PERSON] та [PERSON], що само по собі не дає підстави стверджувати про порушення прав малолітньої особи. На підставі викладеного та

Outcome: partial