Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 26.02.2014 року звернувся до суду з позовом, в якому прохає стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № KMZWSE00000916 від 20.09.2005 року в розмірі 19947 грн. 69 коп. та понесені судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору від 20.09.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобов»язання [PERSON] не виконує. Станом на 04.02.2014 року його загальна заборгованість перед банком складає 24921 грн. 45 коп., з яких: - 2888 грн. 73 коп. - заборгованість за кредитом; - 7021 грн. 82 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; - 759 грн. 51 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 14251 грн. 39 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно судового наказу від 26 серпня 2008 року, виданого Глобинським районним судом Полтавської області, з [PERSON] стягнуто 4973,76 гривень, тому остаточна заборгованість відповідача (за мінусом цієї суми ) становить 19947 грн. 69 коп. В судове засідання представник позивача не з»явився. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. В заяві на адресу суду прохав розглянути справу без його участі, вказав, що позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. В заяві на адресу суду прохав розглянути справу у його відсутності. Вказав, що позов не визнає , прохав застосувати строк позовної давності по позовних вимог банку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв»язок у сукупності, встановив наступне. Між позивачем та [PERSON], як позичальником, 20.09.2005 року було укладено кредитний договір № KMZWSE00000916, відповідно до п.1.1 та п.1.2 якого останній отримав кредит у розмірі 10000 грн. на строк до 19.09.2008 року (тобто на 36 місяців) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості. П.3.2. договору передбачав , що у разі невчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії Банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню у розмірі 0.15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Кредит був виданий для здійснення ремонту будинку. Відповідно до п. 1.2. договору [PERSON] з 5 по 12 число кожного місяця мав сплачувати щомісячний платіж у сумі 544,08 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією за користування кредитом. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] , починаючи з 14.01.2008 року (в сумі 133 грн. 04 коп. ) і надалі мав прострочену заборгованість по кредиту і не вносив платежі на погашення кредиту, відсотків за користування ним, комісії в повному обсязі, тобто порушував умови договору. Згідно розрахунку наданого позивачем станом на 04.02.2014 року загальна заборгованість відповідача перед банком складає 24921 грн. 45 коп., з яких: - 2888 грн. 73 коп. - заборгованість за кредитом; - 7021 грн. 82 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; - 759 грн. 51 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 14251 грн. 39 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно судового наказу від 26 серпня 2008 року, виданого Глобинським районним судом Полтавської області, з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 4973 грн. 76 коп. Вказана заборгованість, як вбачається із заяви про видачу судового наказу, виникла станом на 30.07.2008 року. Доказів про те, що вказаний наказ було пред»явлено до примусового виконання і про те, що він виконаний позивач не надав, але остаточну заборгованість [PERSON] визначив у сумі 19947 грн.69 коп., віднявши суму стягнення за наказом (24921.45 - 4973.76 = 19947.69 грн.). У разі не виконання позичальником обов"язків встановлених договором позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України). Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 611, 625 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору і у встановлений ним строк. У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК виконання зобов»язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов»язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов»язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України). З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] , починаючи з 22.09.2008 року і по 4.02.2014 року має прострочену заборгованість по кредиту в сумі 2888 грн. 73 коп., тобто з вказаної дати він жодного платежу по кредиту не вносив. Це вказує на те, що позивач саме з - 22.09.2008 року, дізнався про порушення свого права, а відповідач з вказаної дати не вчинив жодної дії, яка б свідчила про визнання ним свого боргу, а отже наслідки, передбачені ч.1 ст. 264 ЦК України не настали. Крім цього, виконання позичальником зобов»язання було обумовлено конкретною датою - не пізніше 19.09. 2008 року ( п.1.2 договору), а отже, перебіг позовної давності по ньому почався зі спливом строку виконання. Такий висновок базується на приписі ч. 5 ст. 261 ЦК України, а також не суперечить правовій позиції Верховного суду України, висловленій 6 листопада 2013 року при розгляді на спільному засіданні судових палат у цивільних і господарських справах справи № 6-116 цс13. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду лише 26.02.2014 року, а отже, строк позовної давності по вимозі про стягнення заборгованості за кредитом ним пропущено. Доказів того, що сторони кредитного договору збільшували тривалість позовної давності за домовленістю, що перебіг позовної давності зупинявся або переривався (тобто діяли правила статей 263 та 264 ЦК України) позивач не надав. Не надано ним також доказів , що строк звернення до суду пропущено з поважної причини. Крім цього, суд звернув увагу, що навіть після винесення судового наказу Глобинського районного суду від 26 серпня 2008 року до часу звернення з позовом до суду пройшло більше п»яти років. За ч.3 ст. 268 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Така заява від відповідача до суду надійшла. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Врахувавши викладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed