Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Кредитна спілка «Орізон» звернулася в суд з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 43-2 від 28.09.2007 в розмірі 25864, 19 грн. Обгрунтовує позов тим, що 28 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір № 43-2 і позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі в сумі 5430 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник взяв на себе обов'язок повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Згідно підпункту 2.1 Кредитного договору кредит наданий строком на 12 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту. Оскільки відповідач свої зобов'язання перед позивачем за Кредитним договором не виконав, тому Франківським районним судом м.Львова від 02.12.2008 видано судовий наказ про стягнення заборгованості в розмірі 7200,86 грн., а рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 у справі № 464/6565/13 стягнуто з [PERSON] проценти за користування кредитом за період з 01.07.2011 по 15.05.2012 у розмірі 1708,44 грн. Незважаючи на винесені судові рішення, відповідачем не погашено заборгованість, станом на поточну дату сума заборгованості складає 8909,30 грн. Так, відповідач заборгував борг в сумі 25864,19 грн., з них: 9781,21 грн. - залишок нарахованих та несплачених відсотків за період з 01.06.2012 по 31.05.2017; 16082,98 грн. - інфляційні збитки, 3% річних за період часу з 01.10.2007 до 30.09.2016. Просить постановити рішення про стягнення з відповідача решти заборгованості за кредитним договором № 43-2 від 28 вересня 2007 року в сумі 25864,19 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов заперечив, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем жодні судові рішення про стягнення існуючої заборгованості, розмір який ним не оспорюється, не звернуто до примусового виконання, що вказує і свідчить про незацікавленість позивача отримати кредитні кошти. Зазначив, що у випадку примусового стягнення державним виконавцем вчинялись дії і тоді він би вживав якісь дії на погашення існуючої заборгованості. Вважає, що у позові слід відмовити, оскільки існуюча заборгованість не стягувалась з нього примусово. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до пункту 5 частини 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін; його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). У відповідності до частини 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частиною 1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як встановлено судом, 28 вересня 2009 року між КС "Орізон" та [PERSON] укладено Кредитний договір № 43-2, згідно з п. п. 1.1, 1.2, позивач зобов'язувався, надати відповідачу кредит на споживчі цілі в сумі 5430 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Згідно підпункту 2.1 кредитного договору кредит був наданий строком на 12 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту. Згідно підпункту 2.3 кредитного договору позичальник зобов"язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п.2.1 кредитного договору. Згідно підпункту 3.1 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становлять 36 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту. Встановлено, що позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином і надав відповідачу в користування на строк згідно підпункту Кредитного договору кредитні кошти в розмірі 5430 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером. Згідно підпункту 3. 6 Кредитного договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту визначеного п. 2.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування Позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це Кредитодавцем. Згідно підпункту 5.1.9 Кредитного договору [PERSON] зобов'язаний у випадку прострочення сплати частинами або всієї суми кредиту сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення. Матеріалами справи встановлено, що 02.12.2008 Франківським районним судом м.Львова видано судовий наказ про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7200, 86 грн., рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 у справі № 464/6565/13, позов КС "Орізон" задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 1708,44 грн. процентів за користування кредитом за період з 01.07.2011 по 15.05.2012. Встановлено, що кредитні кошти позивачу не повернуті, розмір заборгованості і судові рішення визнаються відповідачем в судовому засіданні. На переконання суду, наявність судових рішень про задоволення вимог кредитора, які на даний час не виконано боржником - відповідачем по справі, що не оспорюється останнім, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином. Тому незалежно від стягнення заборгованості за рішенням, яке не виконано, відсотки за користування кредитом відповідно до умов Кредитного договору слід стягнути з відповідача примусово, оскільки діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язань боржника з наявністю судового рішення і кредитна спілка вправі продовжити нараховувати відповідачеві плату за користування наданим йому кредитом у розмірі 9782 грн. 21 коп. Судом враховано, що проценти, передбачені ст.ст. 536, 1054, 1056-1, 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Крім того, за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Вказане підтверджується і Постановою Верховного Суду України від 29.05.2013 у справі №6-39цс13, що в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування. Отже, виходячи із наведеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховують незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Заперечення відповідача на позов з тих підстав, що відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо нього вказує на безпідставність позовних вимог, не беруться судом до уваги, оскільки факт порушення грошового зобов'язання, неповернення коштів за тілом кредиту, за судовим наказом та рішенням суду визнається самим відповідачем. З копії рекомендованих повідомлень, адресованих відповідачу від 20.01.2016, 05.12.2016 вбачається, що рішенням Кредитного комітету відповідачу відновлено нарахування у зв'язку з невиконанням зобов'язань (а.с.21, 23) Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним - чином відповідно до ст.ст. 526, 599 ЦК України. Враховуючи наведене, відповідач, який не виконав грошового зобов'язання, що виникло і триває відповідно до укладеного між сторонами договору повинен сплачувати як проценти, передбачені договором за весь період користування чужими грошовими коштами (9781,21 грн.), а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за той же період за період з 01.10.2007 по 30.09.2016 в розмірі - 16082,98 грн. Задовольняючи позовні вимоги відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1600 грн. На підставі ст.ст.11, 15-16, 22, 509, 526, 611, 623, 625, 631, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved