Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

\~ \~ \~ в лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить стягнути із [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України, Управління Державної казначейської служби України у Перемишлянському районі Львівської області безпідставно сплачений збір на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 9\~431,30 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 30.08.2016 року за договором купівлі-продажу він придбав квартиру. З операції купівлі-продажу нерухомого майна ним сплачено збір на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% від вартості обєкта нерухомості, що становить 9\~431,30 грн. В подальшому йому стало відомо, що нотаріус надав йому невірні розяснення з даного приводу, такого збору він не повинен оплачувати, оскільки набуває житло вперше. Згідно вимог законодавства, за придбання нерухомого майна особою вперше відповідний збір не сплачується. Він звертався до [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України з вимогою повернути безпідставно сплачені кошти, однак в такому поверненні йому було відмовлено, оскільки ним не представлено доказів того, що майно набуто вперше. Позивач в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив. Представник позивача надала в судовому засіданні пояснення аналогічні доводам позовної заяви, додатково пояснила, що позивач звертався з аналогічним позовом до Львівського окружного адміністративного суду, однак суддею винесено ухвалу про відмову у відкритті провадження, з мотивів, що спір про повернення безпідставно сплаченого збору підсудний місцевим загальним судам за правилами цивільного судочинства. З огляду на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду, позивач змушений звернутись із позовом в порядку цивільного судочинства до Золочівського районного суду Львівської області. Просить позов задовольнити, з врахуванням поданих уточнень. В судовому засіданні представник [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України проти задоволення позовних вимог заперечив та пояснив, що органи Пенсійного фонду України не є отримувачами вказаного збору, а лише контролюють його сплату. [PERSON] звертався до [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України з вимогою про повернення коштів, однак йому було відмовлено, оскільки ним не надано доказів того, що квартира набута ним вперше. У випадку наявності підстав для повернення помилково сплаченого збору, таке повернення здійснюється органами Державної казначейської служби України за поданням органів Пенсійного фонду України. Вважає, що в даному випадку позивачем не вірно обрано спосіб захисту права, оскільки йому слід оскаржувати відмову Пенсійного фонду України у внесенні подання про повернення раніше сплаченого збору, однак таке оскарження та зобовязання Пенсійного фонду України щодо внесення подання повинно здійснюватись за правилами адміністративного судочинства. До участі в розгляді справи у якості співвідповідача залучено Управління Державної казначейської служби України у Перемишлянському районі Львівської області, представник якого в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. При цьому, представник відповідача надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує, що помилково та/або надміру сплачені кошти до бюджету повертаються органами Державної казначейської служби України в порядку безспірного списання коштів бюджету на підставі судового рішення або за висновком контролюючого органу, в даному випадку Пенсійного фонду України, органи Державної казначейської служби України не контролюють порядок та правильність сплати податків та не несуть відповідальності за неправомірні дії інших органів, відповідно не можуть бути співвідповідачами по даній категорії справ, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись із доводами письмового заперечення, зясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1995, [PERSON] набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. І. Мазепи, 13А/160. Продаж вказаної квартири вчинено за 943\~130,00 грн. Як вбачається із квитанції №2602/з8 від 30.08.2016 року, [PERSON] сплачено 9431,30 грн. збору на обовязкове державне пенсійне страхування з договору купівлі-продажу нерухомого майна, код бюджетної класифікації 24140500, на користь отримувача платежу - Управління Державної казначейської служби України у Перемишлянському районі Львівської області. Згідно інформаційної довідки № 73300167 від 18.11.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, [PERSON] на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. І. Мазепи, 13А/160. Дана квартира належить позивачу на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року. У вище перелічених реєстрах відсутня інформація про належність [PERSON] іншого нерухомого майна. [PERSON] звертався до [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про повернення йому безпідставно сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 9431,30 грн. [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України № 269/06-31 від 16 січня 2017 року, позивача повідомлено про відсутність підстав для повернення вказаного збору, а також роз'яснено його право щодо вирішення спірного питання в судовому порядку. В лютому 2017 року позивач звернувся із адміністративним позовом до Львівського окружного адміністративного суду з вимогою про повернення йому безпідставно сплачених коштів. Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки вказаний спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, позивачу розяснено його право захистити свої права в порядку цивільного судочинства в судах загальної юрисдикції. Представником позивача надано пояснення, що вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування врегульовано ЗУ «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон). Відповідно до п. 9 ст. 1 Закону, платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Згідно ст. 3 Закону, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування платники збору, визначені у частині другій цієї статті, сплачують до Пенсійного фонду України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Платники збору, визначені\~пунктами 6,\~7,\~9\~і\~10\~статті 1 цього Закону, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачують на бюджетні рахунки для зарахування надходжень до державного бюджету, відкриті в головних управліннях центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до загального фонду державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України. Пунктом 15-3 «Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740, передбачено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п. 8 ст. 2, п.10 ст.4 Закону,\~ для платників збору, визначених\~пунктом 9\~статті 1 цього Закону, об'єктом оподаткування є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна, ставка збору - 1 відсоток від об'єкта оподаткування. Оскільки, згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2016 року, вартість такої визначено у розмірі 943\~130,00 грн., розмір збору на обов'язкове державне пенсійне страхування із вказаної операції становить 9\~431,30 грн. По ряд з цим, законодавцем передбачено винятки щодо обовязковості сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, зокрема, такий збір не оплачують громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі для одержання житла або придбавають житло вперше. Відмовляючи позивачу у поверненні коштів, Золочівське обєднане управління Пенсійного фонду України покликається на те, що збір оплачено [PERSON] свідомо, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не містить інформації щодо придбання [PERSON] нерухомого майна вперше, органи Пенсійного фонду України не наділені повноваженнями щодо підтвердження факту придбання особою житла вперше. Вказану позицію [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України не можна вважати прийнятною, зважаючи на таке. Питання підтвердження факту придбання особою житла вперше було предметом неодноразового дослідження судами усіх інстанцій, якими було встановлено, що в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01.01.2013, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», не містять всієї інформації щодо наявності у власності об'єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України. Із даного приводу Пенсійний фонд України звертався до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміну «придбавають житло вперше», що міститься у п. 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше. Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 року №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні. За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше, саме держава в особі Пенсійного фонду України, як уповноваженого суб'єкта владних повноважень, зобов'язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов'язана сплачувати збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку, всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу. Описана ситуація є порушенням принципу належного урядування, а тому відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання нерухомості конкретною особою вперше, не може ставитись в провину позивачу. Оскільки, саме держава не виконала свій обов'язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу. З наданої позивачем інформаційної довідки № 73300167 від 18.11.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. І. Мазепи, 13А/160. Відомостей про те, що позивачу належить інше нерухоме майно, зазначена довідка не містить. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачами не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно сплачено збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна в розмірі 9431,30 грн., а тому такий підлягає поверненню останньому. З приводу доводів представника [PERSON] обєднаного управління Пенсійного фонду України, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, оскільки повернення збору здійснюється за поданням органу, що контролює його сплату (в даному випадку Пенсійного фонду України), а відтак позивачу слід звертатись до адміністративного суду із вимогою про визнання дій Пенсійного фонду неправомірними та зобовязання внести подання про повернення коштів до органів Державної казначейської служби України, варто зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Офіційне тлумачення ч. 1 ст. 55 Конституції України міститься в\~Рішенні Конституційного Суду\~№ 9-зп від 25.12.97, яким визначено, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Позивач скористався своїм гарантованим правом на судовий захист та звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом про повернення йому безпідставно сплачених коштів, однак отримав відмову у такому захисті з мотивів, що предметом спору є цивільні правовідносини повязані з поверненням, на думку позивача, безпідставно сплачених коштів з операції купівлі-продажу нерухомого майна, лише спір про стягнення коштів за своєю сутністю та характером правовідносин не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому позивачу слід звернутись за захистом свого права в порядку цивільного судочинства до суду загальної юрисдикції. При цьому, зазначена ухвала судді не містить оцінки того, що кошти, які просить повернути позивач є збором (податком), що встановлений державою, а спір виник саме з підстав неправильності адміністрування такого збору (податку). Пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та\~\~\~\~К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р.\~\~\~\~ у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «[PERSON] Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»\~(п. 45). З огляду на зазначене, враховуючи, що позивач вже звертався до суду адміністративної юрисдикції, де отримав відмову у захисті та розяснення про необхідність звернення до суду загальної юрисдикції, суд не може вважати прийнятною відмову у позові, лише за тих обставин, що позивачем невірно обрано спосіб захисту і такому слід звертатись до адміністративного суду із вимогою про визнання дій Пенсійного фонду України неправомірними та зобовязання внести подання про повернення коштів до органів Державної казначейської служби України. На переконання суду, не забезпечення належного судового захисту порушеного права, постійне скеровування особи із суду однієї юрисдикції до іншої, є грубим порушенням права позивача на розгляд його справи судом, права на ефективний засіб юридичного захисту та створює позивачу штучні перешкоди у доступі до правосуддя. Водночас, національне законодавство дозволяє здійснювати стягнення безпідставно сплачених коштів до бюджету на підставі судового рішення та без подання органу, що контролює його сплату. Так, відповідно до «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року (надалі-Порядок), такий визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Згідно п. 16 Порядку, органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів. Відповідно до п. 2 Порядку, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно п. 19 Порядку, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Таким чином, повернення надмірно та/або помилково сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування можливе на підставі рішення суду, якщо судом буде встановлено, що такий збір надмірно та/або помилково сплачений та без відповідного подання органів Пенсійного фонду України. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлений позов є підставним, а тому на користь позивача слід стягнути, шляхом безспірного списання з дежавного бюджету, 9 431,30 грн. сплаченого ним 30 серпня 2016 року збору на обовязкове державне пенсійне страхування. Щодо стягнення судового збору, суд звертає увагу, що права позивача порушені саме [PERSON] обєднаним управлінням Пенсійного фонду України, а не Управлінням Державної казначейської служби України у Перемишлянському районі Львівської області, оскільки до компетенції останнього не входить вирішення питання про надмірність та/або помилковість сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування. Фактично органи Казначейства здійснюють лише технічні функції з питань повернення коштів на підставі рішень інших органів. Оскільки п. 18 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», Пенсійний фонд України та його органи, під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільнені від сплати судового збору, позивачу слід компенсувати сплачений ним судовий збір на рахунок держави.

Outcome: approved