Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] 22 листопада 2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнив та згідно з останньою редакцією позову від 13 грудня 2019 року за вх. №63510, до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - заступник директора з операційної діяльності Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON], про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, просить суд: - наказ Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 06 листопада 2019 року за № 752-к визнати незаконним та скасувати; - поновити [PERSON] на посаді психолога служби охорони праці Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба»; - стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2019 по момент поновлення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він - [PERSON] перебував у трудових відносинахз Казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» (КП «МПРС») з 04травня 2016 року та обіймав посаду психолога служби охорони праці КП «МПРС». 06 листопада 2019 року КП «МПРС», за підписом в.о. директора [PERSON], винесено наказ за №752-к, яким [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що його було звільнено незаконно, проведено процедуру звільнення з грубими порушеннями чинних норм законодавства на підставі наступного. Так, позивач зазначає, що відповідачне мав підстав для його звільнення саме на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки у зазначені дати нібито його відсутності на роботі, а саме: 28.10.2019року, 29.10.2019 року, 30.10.2019 року, 31.10.2019 року, він був присутній на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу від 31.10.2019 року, підписаним в.о. начальника служби охорони праці [PERSON] . Щодо табелю робочого часу від 06.11.2019 року, підписаного [PERSON] , в якому зазначено неявки [PERSON] на робочому місці, позивачем вважає неналежним доказом та підробленим документом. 06.11.2019 року відповідачем було видано доручення №6-19, відповідно до якого позивачеві необхідно було надати пояснення щодо нібито відсутності на робочому місці в зазначені дні. Отримавши вказане доручення від 06.11.2019 року за № 6-19, як стверджує позивач, він надав пояснення, в яких повідомив, що в зазначені дні нібито його відсутності, він все ж таки був присутній на робочому місці. Незважаючи на його присутність на роботіу наступні дати: 28.10.2019року, 29.10.2019року, 30.10.2019року, 31.10.2019року, як стверджує позивач, відповідачем був підроблений новий табель обліку робочого часу за жовтень місяць від 06.11.2019 року, на підставі якого в подальшому його було звільнено. Також позивач вважає порушенням те, що відповідачем не було отримано згоди від Профспілки, чим не виконано вимоги ст.43 КЗпП України, що є істотним порушенням його прав. Так, відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України регламентовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Зокрема, ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників. які є членами виборних профспілкових органів. допускається ЛИШЕ за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є. Як стверджує позивач, він був не лише членом, а й займав посаду голови Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби. Відповідач лише 12.11.2019 року направив на ім`я Заступника голови Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби [PERSON]. лист за №1/37/1652-19 про те, що позивача було звільнено 06.11.2019 року, на підставі Наказу №752-к, що на думку позивача є грубим порушенням чинного законодавства. Також, позивач окремо зазначає, що у відповідача також були відсутні підстави для його звільнення, оскільки оскаржуваний Наказ №752-к про звільнення було видано 06.11.2019 року, а саме в період коли він перебував на лікарняному. Однак, у відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Після звільнення, як стверджує позивач, відповідачем було порушено норми ст. 47,116 КЗпП України, оскільки з оскаржуваним Наказом №752-к, його так і не було ознайомлено, трудову книжку не видали. На підставі вищевикладеного, позивач вважаючи оскаржуваний Наказ не законний, просить суд його скасувати, поновити на роботі, а також здійснити виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вищевказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Статтею 19 ЦПК України, в редакції станом на час вирішення питання про відкриття провадження по справі, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку зокрема позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду зокрема справ, що виникають з трудових відносин. Відповідно до ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи зокрема, що виникають з трудових відносин. З урахуванням чітко визначеного законодавством порядку розгляду справи, що виникають з трудових відносин, лише за правилами спрощеного позовного провадження, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2019 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників процесу та призначено дату, час і місце проведення судового засідання на 24 грудня 2019 року. 13 грудня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач здійснив уточнення складу учасників процесу, а саме додатково залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] , як заступника директора з операційної діяльності Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною 5 статті 49 ЦПК України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Так, в судовому засіданні 24.12.2019 року судом було перевірено надану уточнену позовну заяву позивача на додержання вимог ст. 49, 175, 177 ЦПК України, встановлено її відповідність, за наслідком чого було прийнято її до розгляду. Також щодо судового засідання призначеного на 24.12.2019 року, суд зазначає, що тієї ж дати до суду надійшли клопотання від представника відповідача Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», та представника третьої особи - Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби про відкладення судового засідання. За наслідком вищевикладеного, прийнятих уточнень до позову та наявних клопотань про відкладення судового засідання, задля сповіщення третьої особи [PERSON] про дату, час і місце проведення судового засідання, останнє було відкладено на 17.01.2020 року о 11 годині 00 хвилин. 03 січня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення від Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби стосовно позову, з наданням додаткових доказів. 17 січня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» стосовно позову, в яких останній зазначає, що КП «МПРС» погоджується з тим, що оскаржуваний Наказ №752-к від 06.11.2019 року, яким звільнено позивача, було видано виконуючою обов`язків директора з операційної діяльності [PERSON] безпідставно та з порушенням чинного законодавства України. Так, представник третьої особи зазначив, що Наказ від 06.11.2019 № 752-к «Про звільнення», підписаний заступником директора з операційної діяльності [PERSON] , як виконуючою обов`язки директора КП «МПРС», підставою для видачі якого слугував рапорт начальника відділу внутрішньої безпеки [PERSON]. від 06.11.2019. Згідно пояснень, наданих [PERSON] , останній був присутній на роботі в період з 28.10.2019 по 31.10.2019 включно. Згідно типової форми №П-5, затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, підписання табелів обліку використання робочого часу здійснюється керівниками структурних підрозділів підприємств. Керівником структурного підрозділу, в якому працював [PERSON] , є в.о. начальника служби охорони праці [PERSON] Згідно табелю обліку використання робочого часу служби охорони праці за звітний період з 01.10.2019 по 31.10.2019, підписаного в.о. начальника служби охорони праці [PERSON] , за період з 28 по 31 жовтня 2019 року дані про прогули, неявки з нез`ясованих причин, інші неявки та невиходи на роботу [PERSON] не містяться. Згідно з поясненням [PERSON] від 24.12.2019 року [PERSON] був присутній на роботі в період з 01 по 31 жовтня 2019 року. Також, за цим поясненням, [PERSON] в період з 28 жовтня по 1 листопада 2019 року був присутній на засіданнях комісії з питань охорони праці, які проходили у приміщенні КП «МПРС», як член постійно діючої комісії з перевірки знань. Крім того, в період з 28.10.2019 по 01.11.2019 [PERSON] пройшов навчання з питань охорони праці та перевірку знань, що підтверджується посвідченням на його ім`я, видане Галузевим навчальним центром на морському та річковому транспорті від 01.11.2019 № 288/19. У відділ управління персоналом та бухгалтерію КП «МПРС» крім табелю обліку використання робочого часу у службі охорони праці за період з 1 по 31 жовтня 2019 року, 31.10.2019 року підписаного в.о. начальника служби охорони праці [PERSON] , був наданий інший табель обліку використання робочого часу служби охорони праці за цей період, датований 06.11.2019року. Згідно із пояснювальною запискою інженера 1 категорії служби охорони праці [PERSON] , 06.11.2019 в кінці робочого дня він - [PERSON] був викликаний до кабінету заступника директора з операційної діяльності [PERSON] , де крім неї знаходилися начальник юридичної служби Конончук О.В. та головний бухгалтер Опаріна Т.А. , [PERSON] повідомила [PERSON] , що [PERSON] звільнений за те, що протягом 4 днів (28, 29, 30, 31 жовтня 2019 року) був відсутній на робочому місці, що було зафіксовано не тільки візуально, а й документально. Також було сказано, що у зв`язку з тим, що [PERSON] знаходиться на лікарняному, [PERSON] є в.о. начальника служби охорони праці та йому необхідно подати уточнюючий табель, який подається при звільненні працівника в бухгалтерію, в якому зазначено відсутність [PERSON] на робочому місці з нез`ясованих причин, у зв`язку з чим, табель був заповнений [PERSON] та переданий до відділу кадрів. У табелі від 06.11.2019 за датами 28, 29, 30, 31 жовтня 2019 року містяться позначки «НЗ» (тобто, відповідно до типової форми № П-5, затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, - неявка з нез`ясованих причин). При цьому, [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, тобто за прогул. Згідно типової форми № П-5, затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, у випадку прогулу у табелі обліку використання робочого часу має міститися позначка - ПР. Також, відповідачем зазначено, що начальник відділу внутрішньої безпеки [PERSON] був прийнятий на роботу 05.11.2019 згідно наказу від №743-к від 04.11.2019. Отже, [PERSON] не мав можливості встановити присутність чи відсутність [PERSON] на роботі в період з 28.10.2019 по 31.10.2019 включно, тому що на підприємстві у цей період не працював. Додатково у поясненнях зазначено, що у відділі управління персоналом, відсутні оригінал наказу від№ 752-к та рапорт начальника відділу внутрішньої безпеки [PERSON]. Згідно пояснень начальника відділу управління персоналом Терлецької С.С., 06.11.2019 року їй було повідомлено про звільнення [PERSON] у кабінеті заступника директора з операційної діяльності [PERSON] , однак оригінал наказу та рапорту переданий до її відділу не був. Враховуючи викладене, КП «МПРС» у поясненнях виклало погодження з тим, що наказ від 06.11.2019 року за № 752-к, був виданий виконуючою обов`язків директора заступником директора з операційної діяльності безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства України. Крім вказаних письмових пояснень відповідача по справі, до судового засідання призначеного на 17.01.2020 року, надійшли до суду наступні заяви. Так, 16 січня 2020 року до суду надійшов від третьої особи - [PERSON] відзив на позовну заяву, за вх. №1683, однак, яка за змістом і вимогами є заявою про відвід судді Калініченко Л.В., оскільки існують обставини, що виникають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді. 17 січня 2020 року до суду надійшла від третьої особи - [PERSON] заява про відвід судді Калініченко Л.В., за вх. №ЕП-227/20, оглянувши яку, встановлено, що вона тотожна за змістом і вимогами з заявою від 16 січня 2020 року за вх. №1683. Тієї ж дати - 17 січня 2020 року до суду надійшла заява від представника третьої особі - Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби за вх. №1705 про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого в цій справі, також з посиланням на те, що існують обставини, що виникають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді. Треті особи у вказаних заявах, як на підставу для існування сумнівів у неупередженості або об`єктивності судді, посилались на те, що на час подання заяв до суду, [PERSON] не є працівником Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», однак постійно перебуває у вказаній установі, має особистий кабінет та надає розпорядження, здійснює невідому діяльність. Крім того, [PERSON] усіх оточуючих у підприємстві затверджує, що він виграє судовий спір в рамках цивільної справи №947/2884/19, яка перебуває під головуванням судді Калініченко Л.В., буде поновлений на роботі, що на думку третіх осіб свідчить про наявність обставин, які ставлять під сумнів неупередженість та об`єктивність головуючого в цій справі. Представник третьої особи Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби - Дрозд А.О. в судовому засіданні додатково зазначив, що сумніви в неупередженості і об`єктивності судді у нього викликає факт того, що поведінка позивача [PERSON] свідчить про його впевненість у задоволенні заявлених вимог. За наслідком розгляду вказаних заяв, 17 січня 2020 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою визнано заяву третьої особи - [PERSON] про відвід судді від 16 січня 2020 року за вх. №1683, заяву третьої особи - [PERSON] про відвід судді від 17 січня 2020 року за вх. №ЕП-227/20, заяву представника третьої особі - Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби про відвід судді від 17 січня 2020 року за вх. №1705 - необґрунтованими. Зупинено провадження по справі №947/28884/19, до вирішення питання про відвід. Заяви передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаними заявами розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20.01.2020 року у задоволенні заяв третьої особи - [PERSON] та заяви представника третьої особи Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби - відмовлено. Враховуючи, що у задоволенні заяв третіх осіб про відвід судді - відмовлено, матеріали цивільної справи №947/28884/19 повернуті головуючому по справі, з урахуванням встановлених стислих строків для розгляду справи з трудових відносин, суд дійшов до висновку, що підстави які викликали зупинення провадження по справі відпали, у зв`язку з чим 21 січня 2020 року Київським районним судом міста Одеси було поновлено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 січня 2020 року. 22 січня 2020 року до суду надійшла заява від третьої особи [PERSON] про відкладення судового засідання з підстав того, що вона отримала витяг з протоколу судового засідання щодо її залучення до участі по справі лише 18.01.2020 року, а відтак має право на надання пояснень щодо позову в строк до 28.01.2020 року. Тієї ж дати - 22 січня 2020 року, до суду надійшла заява від третьої особи - [PERSON] про відвід судді Калініченко Л.В., оскільки існують обставини, що виникають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді, з посиланням на те, що таки сумніви викликані значно швидким розглядом справи. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 січня 2020 року визнано заяву третьої особи - [PERSON] про відвід судді - необґрунтованою. Зупинено провадження по справі №947/28884/19, до вирішення питання про відвід. Заяви передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаними заявами розподілено судді Петренко В.С. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 24 січня 2020 року у задоволенні заяви третьої особи - [PERSON] про відвід судді - відмовлено. З урахуванням того, що підстави які викликали зупинення по справі, відпали, судом 24.01.2020 року було постановлено ухвалу, якою поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 31 січня 2020 року о 12 годині 15 хвилин. В судовому засіданні 31.01.2020 року третя особа [PERSON] заявила клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду Професійною спілкою працівників Морської пошуково-рятувальної служби питання щодо надання згоди на звільнення позивача, в якому судом ухвалою суду від 31.01.2020 року було відмовлено за безпідставністю. У зазначеному судовому засіданні 31.01.2020 року [PERSON] також було подано заяву про виклик свідків, яку ухвалою суду від 31.01.2020 року було повернуто заявникові, у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам ст. 117 ЦПК України, а саме у зв`язку з несплатою судового збору за подання до суду відповідної заяви. Надалі, третьої особою [PERSON] в судовому засіданні 31.01.2020 року заявлено заяву про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючому по цій справі, з посиланням на те, що дії судді викликають сумніви в її неупередженості та об`єктивності, оскільки головуючим обмежуються її права, а саме: вона - [PERSON] не отримувала копії позову, а відтак позбавлена можливості надати письмові пояснення, у задоволенні її клопотань про допит свідків та зупинення провадження по справі - відмовлено, внаслідок чого вона позбавлена можливості здійснити дії для повного та об`єктивного розгляду справи. За наслідком розгляду вказаної заяви, 31.01.2020 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою заяву третьої особи [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні подану по цивільній справі №947/28884/19 - залишено без розгляду, з підстав пропуску третьою особою встановленого законом строку на подання до суду відповідної заяви про відвід судді без поважних причин. Також судом під час постановлення вказаної ухвали суду було встановлено, що позивачем на виконання вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України, було надано до уточненого позову документ на підтвердження надіслання копії заяви з додатками до неї іншим учасникам процесу, у тому числі [PERSON] , а саме фіскальний чек від 12.12.2019 року, з зазначеним номером відправлення №6500906662730 на ім`я [PERSON] . Відповідно до трекінгу відправлень «Укрпошта», за вказаним номером відправлення вбачається, що воно було надіслано 12.12.2019 року, вручено адресатові - 16.12.2019 року. Отже, судом було встановлено, що копію зазначеного позову [PERSON] отримала 16.12.2019 року, а відтак доводи останньої щодо неотримання копії позову та додатків до нього є необґрунтованими та безпідставними. Зазначена уточнена позовна заява була прийнята судом до розгляду у відкритому судовому засіданні 24.12.2019 року, про що зазначено у протоколі судового засідання з інформацією про залучення до участі по справі в якості третьої особи - [PERSON] , витяг про що остання отримала 18.01.2020 року, що особисто підтверджувалось [PERSON] у поданих до суду заявах. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що [PERSON] з 16.12.2019 року обізнана про відкрите провадження в цій справі, в якій на цей час приймає участь як третя особа. В подальшому в судовому засіданні 31.01.2020 року, третя особа - [PERSON] , поскаржилась на погане самопочуття, внаслідок чого було викликано Швидку Медичну Допомогу Клініки Святої Катерини , працівниками якої було сповіщено суд, що остання - [PERSON] потребує негайної госпіталізації, за наслідком чого останню було госпіталізовано. Внаслідок вказаних обставин, судове засідання призначене на 31.01.2020 року було відкладено на 07.02.2020 року. 06.02.2020 року до суду надійшов запит Одеського апеляційного суду від 05.02.2020 року про надіслання матеріалів цивільної справи №947/28884/19 до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з надходженням апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 31.01.2020 року. У зв`язку з наявною вказаною інформацією та запитом апеляційного суду, судом 07.02.2020 року було повідомлено сторін по справі, про те, що судове засідання не відбудеться у зв`язку з оформленням матеріалів справи для скерування до Одеського апеляційного суду на виконання запиту від 05.02.2020 року. У той же день, 07.02.2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшов також лист Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року за вх. №ЕП-1019/20, в якому судом апеляційної інстанції було уточнено, що за необхідно здійснити скерування виділених матеріалів цивільної справи №947/28884/19 для розгляду апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 31.01.2020 року. З урахуванням викладеного, судом було призначено судове засідання по справі на наступну дату, а саме: 13.02.2020 рок о 09 годині 00 хвилин. В судове засідання призначене на 13.02.2020 року третя особа - [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи та довідкою секретаря судового засідання Київського районного суду міста Одеси про підтвердження доставки смс-повідомлення за номером телефонного зв`язку [PERSON] . Інші учасники процесу з`явились у судове засідання та наполягали на продовженні розгляду справи за відсутності належним чином повідомленої третьої особи [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, оскільки третя особа [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, достеменно обізнана про наявне судове провадження, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою сторін по справі, з метою забезпечення розгляду справи у встановлені законом строки, що є гарантією ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. У судовому засіданні 13.02.2020 року судом були також розглянуті клопотання учасників процесу, які надійшли до суду за проміжок часок з останнього судового засідання. Так, 07.02.2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про поновлення процесуального строку для подання пояснень на позовну заяву до доказів по справі, у задоволення якої судом ухвалою суду від 13.02.2020 року - відмовлено. 12.02.2020 року до суду надійшла заява третьої особи - заступника директора з операційної діяльності Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON] про закриття провадження по справі, у зв`язку з відсутністю спору, за наслідком розгляду якої 13.02.2020 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою вказану заяву залишено без задоволення. Суд зазначає, що до суду також надійшли заяви від представника третьої особи Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, за підписом Дрозд А.О. , а саме: 31.01.2020 року - пояснення стосовно позову за вх. №4210; 31.01.2020 року - заява про виклик свідків за вх. №4211; 07.02.2020 року - клопотання про залучення додаткових доказів за вх. №ЕП-1007/20, на задоволенні яких в свою чергу представник третьої особи Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби Терлецька С.С. в судовому засіданні 13.02.2020 року не наполягала, просила суд не розглядати, і не приймати до розгляду, у зв`язку з чим судом вказані заяви були залишені без розгляду. З урахуванням розгляду судом усіх наявних в матеріалах справи клопотань і заяв учасників процесу, з врахуванням думки учасників процесу, судом було ухвалено продовжити розгляд справи в судовому засідання 13.02.2020 року, за відсутності третьої особи [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» в судовому засіданні визнав позовні вимоги та підтвердив факт наявності порушень підприємства під час проведення процедури звільнення позивача по справі. Представник третьої особи Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача та представників учасників процесу, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні докази в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] з 04.05.2016 року працював в Казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба» (КП «МПРС) на посаді психолога служби охорони праці. 17 жовтня 2019 року Державною службою морського та річкового транспорту України винесено Наказ за №12-ПД «Про несення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України» від 17.10.2019 року за №9-ПД», яким внесено зміни до вказаного Наказу шляхом зміни пункту1, яким покладено на заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «МПРС» [PERSON]., виконання обов`язків директора з 18.10.2019 року на період до призначення керівника цього підприємства в установленому порядку (а.с.35, І том). 06 листопада 2019 року начальником відділу внутрішньої безпеки [PERSON]. було винесено рапорт на ім`я виконуючого директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]., в якому останню повідомлено, що було проведено вибіркову перевірку дотримання працівниками КП «МПРС» правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених додатком №2 до Колективного договору між адміністрацією КП «МПРС» та трудовим колективом на 2016-2019 роки за період з 06.10.2018 року по 06.11.2019 року, в результаті якої за допомогою автоматизованої системи керування доступом СКУД «SIGUR» було встановлено, що [PERSON] - психолог служби охорони праці: 28.10.2019 року - був відсутній на робочому місці; 29.10.2019 року - був відсутній на робочому місці більше ніж три години; 30.10.2019 року - був відсутній на робочому місці більше ніж три години; 31.10.2019 року - був відсутній на робочому місці більше ніж три години. До зазначеного рапорту було надано журнал подій системи автоматизованого контролю доступу в період з 06.10.2019 року по 06.11.2019 року. (а.с.60-72, І том). 06 листопада 2019 року виконуючим директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]. з метою дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку було видано доручення за №6-19 щодо надання [PERSON] пояснень щодо відсутності на роботі 28.10.2019 року, 29.10.2019 року, 30.10.2019 року, 31.10.2019 року (а.с.5, 25, 77, І том). 06 листопада 2019 року [PERSON] на виконання вказаного доручення надано пояснення, в якому повідомлено, що 28.10.2019, 29.10.2019 року, 30.10.2019 року та 31.10.2019 року правила внутрішнього трудового розпорядку не порушував та був присутній на роботі (а.с.6, 26, 78, І том). 06 листопада 2019 року виконуючим директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]. винесеного Наказ №752-к «Про звільнення», яким наказано звільнити [PERSON] , психолога служби охорони праці, із займаної посади з 06 листопада 2019 року через відсутність на роботі більш трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, відповідно до п.4 ч.40 КЗпП України. Надано розпорядження бухгалтерії здійснити розрахунок з [PERSON] (а.с.75, І том). 06 листопада 2019 року виконуючим директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]. винесеного Наказ №753-к «Про переведення», відповідно до якого наказано тимчасово перевести [PERSON] , інженера з охорони праці 1 категорії служби охорони праці, на посаду виконуючого обов`язки начальника служби охорони праці з 06.11.2019 року, на період тимчасової непрацездатності виконуючої обов`язки начальника служби охорони праці [PERSON] , з посадовим окладом 29437 грн. на місяць (а.с.73, І том). Також під час розгляду справи, судом було встановлено, що під час праці в (КП «МПРС), [PERSON] був членом та займав посаду голови в Професійні спілці працівників Морської пошуково-рятувальної служби (ПСП МПРС), код ЄДРПОУ 38111107. 12 листопада 2019 року виконуючим директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]. було надіслано листа за вих. №1/37/1652-19 на ім`я заступника Голови ПСП МПРС [PERSON]. з повідомленням про те, що 06.11.2019 року [PERSON] було звільнено з посади психолога служби охорони праці КП «МПРС» на підставі Наказу №752-К. Також повідомлено, що оскільки відповідно до положень статуту ПСП МПРС, головою може бути тільки член профспілки - працівник КП «МПРС», а [PERSON] з 06.11.2019 року не є працівником КП «МПРС», а відтак не є головою ПСП МПРС, з 07.11.2019 року виконуючим обов`язки голови ПСП МПРС є [PERSON] (а.с.9, 29, І том). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.12.2019 року за №1006037998, вбачається, що керівником ПСП МПРС з 27.11.2019 року є Дрозд Анатолій Олексійович (а.с.44,45, І том). Позивач - [PERSON] вважаючи Наказ №752-К від 06.11.2019 року незаконним, а за наслідком і незаконним його звільнення на підставі п.4 ч.40 КЗпП України, був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Як вже зазначалось, підставою для звільнення позивача з посади психолога служби охорони праці КП «МПРС» слугувало нібито відсутність останнього на робочому місці: 28.10.2019, 29.10.2019, 30.10.2019, 31.10.2019 року. Так, під час звільнення позивача 06.11.2019 року, встановленням цих обставин слугував рапорт начальника відділу внутрішньої безпеки [PERSON]. від 06.11.2019 року. У той же час, судом встановлено, що начальник відділу внутрішньої безпеки КП «МПРС» [PERSON]., яким було підписано рапорт від 06.11.2019 року, на підставі якого винесено оскаржуваний Наказ №752-К від 06.11.2019 року про звільнення позивача, було прийнято на посаду з 05.11.2019 року на підставі Наказу КП «МПРС» від 04.11.2019 року за №743-К (а.с.131, І том). У зв`язку з чим суд приймає, як обґрунтовані пояснення позивача, стосовно того, що [PERSON] не мав достатніх повноважень і інформації для з`ясування обставин щодо відсутності позивача у жовтня 2019 року, будучи прийнятим на роботу за 1 день до його звільнення, яке відбулось 06.11.2019 року. Крім того, представником відповідача не надано до суду належних доказів щодо існування на КП «МПРС» автоматизованої системи керування доступом СКУД «SIGUR», яка фіксує наявність і відсутність працівників на підприємстві, а також доказів на підставі чого було ідентифіковано саме особу позивача. Також, як встановлено судом, підставою для встановлення відсутності [PERSON] у вищевказані дати слугував табель робочого часу за жовтень 2019 року, заповнений 06.11.2019 року працівником [PERSON] , в якому міститься інформація про відсутність [PERSON] на роботі: 28.10, 29.10, 30.10., 31.10, 2019 року. У той же час, з наданих до суду доказів судом встановлено, що згідно типової форми №П-5, затвердженої наказом Держкормстату України від 05.12.2008 року за №489, підписання табелів обліку використання робочого часу здійснюється керівниками структурних підрозділів підприємств. Так, станом на 06.11.2019 року [PERSON] тієї ж дати саме з 06.11.2019 року було тимчасово переведено на посаду виконуючого обов`язки начальника служби охорони праці, на період тимчасової непрацездатності виконуючої обов`язки начальника служби охорони праці [PERSON] , на підставі Наказу №753-к «Про переведення» від 06.11.2019 року, винесеного виконуючим директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» [PERSON]. Отже, керівником структурного підрозділу, в якому працював [PERSON] , а саме служби охорони праці КП «МПРС» є [PERSON] , що підтверджується наказом КП «МПРС» від 17.12.2018 року за №968-К «Про переведення», відповідно до якого останню призначено на посаду виконуючої обов`язки відповідної служби (а.с.89, І том). Так, в матеріалах справи також наявний табель робочого часу за жовтень 2019 року, заповнений виконуючим обов`язки начальника служби охорони праці КП «МПРС» Салабутіною Д.С. - 31.10.2019 року, в якому в свою чергу відсутні відомості про відсутність [PERSON] на робочому місці у спірній період з 28.10.2019 року по 31.10.2019 року включно. До суду належних доказів на підтвердження наявності обґрунтованих підстав для внесення [PERSON] доповнень у журнал робочого часу за жовтень 2019 року, через шість днів після його складення належним керівником у останній робочий день, з внесенням іншої інформації працівниками, які були прийняті на відповідні посади у той же день, до суду не надано. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З урахуванням викладеного, встановленими обставинами щодо необґрунтованості внесення [PERSON] 06.11.2019 року змін до табелю робочого часу за жовтень 2019 року, заповненого 31.10.2019 року [PERSON] , суд не приймає вказаний табель робочого часу від 06.11.2019 року, як належний і достовірний доказ підтвердження відсутності [PERSON] на робочому місці у спірний період. Як вже зазначалось, відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. В день звільнення 06.11.2019 року, у відповідності до ст. 149 КЗпП України, [PERSON] були надані на ім`я [PERSON] , в.о. директора КП «МПРС», письмові пояснення, на виконання доручення №6-19 від 06.11.2019 року, щодо присутності його на роботі. Як вбачається, в.о. директора КП «МПРС» зазначені пояснення працівника взяті до уваги не були, з урахуванням того, що такі пояснення були надані в той же день, після внесення змін до табелю робочого часу новоприйнятими працівниками, за наслідком чого не перевірені, а навпаки одразу винесено наказ про звільнення позивача, що свідчить про необ`єктивність оцінки обставин під час процедури звільнення позивача з посади. Одночасно судом враховується, що 26 грудня 2019 року інженером 1 категорії служби охорони праці КП «МПРС» [PERSON]. було надано пояснювальну записку, в якій останній з приводу заповнення табелю обліку використання робочого часу на [PERSON] за жовтень 2019 року пояснив, що 06.11.2019 року його в кінці робочого часу викликали до кабінету в.о. директора КП «МПРС» [PERSON]., де його було повідомлено, що [PERSON] звільнено, у зв`язку з відсутністю протягом 4 робочих днів на роботі, а саме: 28, 29, 30, 31 /10/2019 року. Також його було повідомлено, що у зв`язку з перебуванням [PERSON] на лікарняному, йому, як в.о. начальника служби охорони праці необхідно подати уточнюючий табель, який подається при звільненні працівника в бухгалтерію, в якому зазначено відсутність [PERSON] на робочому місці з нез`ясованих причин. На підставі зазначених обставин, ним - [PERSON] було заповнено відповідний табель і відданий до відділу кадрів. (а.с.88, І том). Також, суд зазначає, що 24 грудня 2019 року виконуюча обов`язки начальника служби охорони праці КП «МПРС» [PERSON]. надала письмові пояснення, в яких зазначила, що вона у відповідності до своїх посадових обов`язків два рази на місяць заповнює табель обліку робочого часу та надає його до Відділу управління персоналом за власним підписом. Так, [PERSON] підтверджено, що [PERSON] був присутнім на роботі в період з 01.10.-31.10.2019 року, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу станом на 31.10.2019 року, який нею - [PERSON] підписаний. У зазначених поясненнях [PERSON] зазначила, що відкликає свої службові записки від 14.11.2019 року та 15.11.2019 року щодо начебто відсутності [PERSON] недійсними, оскільки вони були складені під тиском в.о. директора [PERSON] (а.с.87, І том). Також надані пояснення начальником відділу управління персоналом КП «МПРС» Терлецькою С.С., в якій остання зазначила, що 30.10.2019 року нею був перевірений табель обліку робочого часу служби охорони праці за жовтень 2019 року, складений в.о. начальника служби охорони праці [PERSON] , в якому було зазначено усі робочі дні в жовтні 2019 року у [PERSON] . Однак, 06.11.2019 року до відділу управління персоналом надійшов коригуючий табель обліку робочого часу за жовтень 2019 року підписаний інженером з охорони праці 1 категорії служби охорони праці [PERSON] на вимогу в.о. директора [PERSON] з зазначенням неявок психолога [PERSON] , у останні робочі дні жовтня 2019 року з нез`ясованих причин. Також повідомлено, зо був наданий табель за 4 дні у листопаді 2019 року за період роботи [PERSON] з 01.11.2019 року по 06.11.2019 року. (а.с.90, І том). Начальником відділу управління персоналом КП «МПРС» Терлецькою С.С. були також надані 24.12.2019 року пояснення, в яких остання також підтвердила, що 06.11.2019 року у кабінеті в.о. директора КП «МПРС» [PERSON]. її було повідомлено про звільнення психолога служби охорони праці [PERSON] . Однак, оригінал Наказу про звільнення [PERSON] до відділу управління персоналом не надходив, як і рапорт начальника відділу внутрішньої безпеки [PERSON]. від 06.11.2019 року, зазначений у копії наказу. (а.с.89, І том). На підставі викладеного, суд доходить до безумовного переконання про необґрунтованість відомостей, що містяться у табелі робочого часу за жовтень 2019 року, заповненого 06.11.2019 року працівником [PERSON] , про відсутність [PERSON] на роботі: 28.10, 29.10, 30.10., 31.10, 2019 року. Зазначені обставини щодо відсутності позивача на підприємстві у вказані дати, також спростовуються наступними обставинами. Як встановлено судом, відповідно до листа КП «МПРС» від 21.08.2019 року адресованого на ім`я начальника Херсонської Філії ДП «АМПУ», у тому числі працівника КП «МПРС» - [PERSON]. , як голову профспілки, затверджено до переліку осіб, якого направлено на навчання у період з 28.10.2019 року по 01 листопада 2019 року, яке проводилось ДП «Адміністрація морських портів України», на підставі укладеного з КП «МПРС» договору №188-В-19 про надання послуг (а.с.108, І том). 28.10.2019 року Херсонською Філією ДП «АМПУ» надано відповідь на адресу КП «МПРС» за №2345/26-01-07/вих./26, в якому повідомлено, про графік навчань, зокрема про початок 28.10.2019 року о 14:00 (а.с.109, І том). За наслідком вказаного навчання [PERSON] , 01.11.2019 року надано посвідчення №288/19 на підтвердження проходження навчання і перевірку знань законодавчих актів з охорони праці, гігієни праці, електробезпеки, пожежної безпеки, надання домедичної допомоги потерпілим та інших нормативно-правових актів з охорони праці, а саме: НПАОП0.00-7.15-18 (а.с.110, І том). На підставі викладеного, суд вважає посилання про відсутність [PERSON] на робочому місті в КП «МПРС» у дати з: 28.10-31.10.2019 року, не обґрунтованими та безпідставними, з урахуванням того, що належним чином підтверджено перебування позивача в ці дати на навчанні, за наслідком чого останнім отримано відповідне посвідчення. Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в.о. начальнику КП «МПРС» [PERSON]., якою було підписано спірний Наказ №753-К від 06.11.2019 року про звільнення позивача, було достеменно відомо про перебування [PERSON] у спірний період на навчанні, оскільки відповідно до листа від 28.10.2019 року, [PERSON] також було направлено на зазначенні навчання. Крім того, лист Херсонської Філії ДП «АМПУ» за №2345/26-01-07/вих./26 від 28.10.2019 року був адресований саме на керівника КП «МПРС» [PERSON]. Крім того, як вже зазначалось на час звільнення позивач - [PERSON] був головою Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби. Згідно із ст.247 ч.1 п.10 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації: надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Статтею 43 КЗпП України, яка визначає попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема п.4 ст.40 КЗПП України, бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч.1). У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Статтею 252 КЗпП встановлено, що працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на момент звільнення позивача Професійною спілкою працівників Морської пошуково-рятувальної служби питання щодо надання згоди на звільнення [PERSON] не розглядалось, та взагалі станом на 06.11.2019 року Професійну Спілку про такі дії повідомлено не було. Зазначене питання стосовно законності звільнення позивача з посади психолога служби охорони праці КП «МПРС», також розглядалось відповідною комісією, в рамках службової перевірки в КП «МПРС», за наслідком якої було складено відповідний акт від 24.12.2019 року, який було надано третьою особою [PERSON] до клопотання про закриття провадження по справі. Так, з вказаного акту вбачається, що за наслідком здійсненої перевірки було встановлено, що Наказ КП «МПРС» «Про звільнення» від 06.11.2019 року за №752-К, підписаний заступником директора з операційної діяльності [PERSON] , як виконуючою обов`язки директора виданий: - безпідставно, за відсутністю будь-яких доказів про відсутність [PERSON] на роботі в період з 01 травня по 31 жовтня 2019 року; - з грубим порушенням вимог статті 252 КЗпП та ст. 41 Закону України «про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Під час службової перевірки комісією виявлені ознаки протиправного тиску заступника директора з операційної діяльності [PERSON] на підлеглих з метою фальсифікування інформації, що стосується обліку робочого часу [PERSON] . На підставі викладеного, суд вважає, що відповідачем, а саме керівником КП «МПРС» станом на 06.11.2019 року, не було вчинено дій, які є сукупністю даних юридичних фактів для встановлення, що звільнення [PERSON] було проведено відповідно до вимог діючого законодавства. Отже, відповідач не вжив заходів для встановлення законності підстав, які слугували подальшим звільненням позивача. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Одночасно, оцінюючи докази по справі, судом приймається визнання відповідачем позову, про що було проголошено представником КП «МПРС» в судовому засіданні 13.02.2020 року. Суд також враховує вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року №137-VПро ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) та якої не дотримався відповідач. Так, відповідно до п.1 ч. 1, кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає. Працюючі жінки у разі материнства мають право на особливий захист. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Кожна людина має право на захист від бідності та соціального відчуження. (пункти 8, 24, 30 ч. І вказаної Хартії) Відповідно до ст.20 ч. 2 Європейської соціальної хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на рівні можливості та рівне ставлення у вирішенні питань щодо працевлаштування та професії без дискримінації за ознакою статі Сторони зобов`язуються визнавати це право і вживати відповідних заходів для забезпечення його застосування або для сприяння його застосуванню у таких галузях: a) працевлаштування, захист від звільнення та професійна реінтеграція; б) професійна орієнтація, підготовка, перепідготовка та перекваліфікація; в) умови працевлаштування і праці, включаючи винагороду; г) професійний ріст, включаючи просування по службі. Статтею 24 ч. 2 вказаної Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. Суд при прийнятті рішення керується і іншими правовими підставами, у тому числі статтею 43 Конституції України, якою закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення. Право на працю закріплено також і в ст.23 Загальної декларації прав людини, яка прийнята Генеральною асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, відповідно до якої, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Статтею 22 Конституції встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Принцип верховенства права закріплений у ст.8 Конституції України передбачає найвищу юридичну силу Конституції України. Закони повинні відповідати їй. Відповідно до ст.4 Генеральної конвенції Міжнародної організації праці від 02.06.1982 «Про припинення трудових відносин за ініціативою роботодавця» зазначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Зважаючи на норми чинного законодавства, відповідач грубо порушив взяті на себе зобов`язання в частині дотримання прав позивача на працю, звільнивши його без наявних на те достатніх підстав. Оцінивши вказані докази окремо, а також надавши їм оцінку в сукупності, а саме встановивши під час розгляду справи порушення КП «МПРС» порядку звільнення позивача, а саме необґрунтоване встановлення обставин щодо відсутності [PERSON] на робочому місці у період з 28.10-31.102019 року, що не підтверджено жодним належним доказом, суд доходить до висновку, що Наказ КП МПРС» від 06 листопада 2019 року за № 752-к, яким звільнено [PERSON] , з посади психолога служби охорони праці, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, є незаконним, порушує і обмежує права позивача на працю, а відтак підлягає скасуванню. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на те, що відповідачем при звільненні позивача грубо порушено вимоги КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, а тому його слід поновити на посаді, з якої його було звільнено, а саме, на посаді психолога служби охорони праці Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба». Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV даного Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи із розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно із пунктом 6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року N 13 роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до бухгалтерської довідки КП «МПРС» від 16.01.2020 року за вих. №34-04, вбачається, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] , виходячи з двох місяців: вересень-жовтнень 2019 року, що передують звільненню, складає в сумі 166 гривень 30 копійок. Як вбачається з наявних табелів робочого часу, робочий день [PERSON] на підприємці складає 8 годин, п`ять разів на тиждень. Також у зазначеній довідці від 16.01.2020 року повідомлено, що за період з 07.11.2019 року по 17.01.2020 року, виходячи з 8 годинного робочого дня, з урахуванням вихідних і святкових днів, кількість робочих годин складає 389. У той же час позивачем заявлено період стягнення по день ухвалення рішення суду. Так у період з 18 січня 2020 року по 13 лютого 2020 року, судом встановлено, що кількість робочих днів складає 19, з яких кількість робочих годин складає 152 (19*8=152). На підставі викладеного вбачається, що за період з 07.11.2019 року по 13.02.2020 року кількість робочих годин складає в цілому 541, за які середній заробіток за час вимушеного прогулу складає в сумі 89968 гривень 30 копійок (541*166,30+89968,30), без врахування суми податку на доходи фізичних осібта військового збору. Отже, суд приходить до переконання, що стягненню з відповідача користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2019 року по 13 лютого 2020 року включно, в сумі 89968 гривень 30 копійок, з якої підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осібта військового збору. Одночасно, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо періоду стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме починаючи з 06.11.2019 року, оскільки як вже зазначалось, 06.11.2019 року позивача було звільнено з роботи, та по цей день з останнім підприємство здійснювало розрахунок. Такий період починає розраховуватись з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. На підставі викладеного, в цій частині позов [PERSON] підлягає залишенню без задоволення. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Також Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, тоді як обставини справи підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Так, судом встановлено, що позивач за заявлені вимоги: немайнового характеру: про визнання наказу незаконним, його скасування і поновлення на роботі, а також за вимогою майнового характеру про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняютьсяпозивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, позивач був звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позову, як за вимогою немайнового характеру так і за вимогою майнового характеру. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру стягується судовий збір у розмірі 0,4 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно зі ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2019 року з 01 січня встановлений у розмірі 1921 гривня. Отже, судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру у розмірі 0,4 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 768 гривень 40 копійок. За подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 768 гривень 40 копійок та не більше 9605 гривень 00 копійок. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що за вказаними позовними вимогами, позивач, на час звернення до суду з цим позовом, мав сплатити судовий збір в сумі: 768 гривень 40 копійок - за вимогою немайнового характеру, та в сумі 899 гривень 68 копійок - за вимогою майнового характеру про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що дорівнює одному відсотку від стягнутої судом суми у розмірі 89968,30грн. Оскільки зазначені позовні вимоги судом задоволенні, за сплату яких позивач був звільнений, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в загальній сумі 1668 гривень 08 копійок (768,40 + 899,68=1668,08). Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд також вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах зокрема про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. З урахуванням викладеного, встановлених обставин щодо незаконного звільнення позивача, за для відновлення прав останнього, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді психолога служби охорони праці Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба». При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial