Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що з травня 2005 року, вона (позивач) та [PERSON], проживали разом, як сім'я без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання, вони вирішили придбати в кредит автомобіль марки «CHERRY Tiggo», в зв'язку з чим 16 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 490067463, відповідно до умов якого позичальникові ([PERSON]) було надано кредит в сумі 87 322,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та нею ([PERSON]) було укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона зобов'язалась відповідати за виконання [PERSON] своїх обов'язків по кредитному договору, при цьому, кошти, за які вони з відповідачем виплачували кредит, - були спільними. Зазначила, що в грудні 2014 року вони припинили проживати разом та мирним шляхом розділили між собою майно, яке було придбано за спільні кошти під час спільного проживання, а саме: 29 січня 2015 року для врегулювання поділу майна між нею (позивачем) та відповідачем було підписано договір про розділ спільно нажитого майна, згідно умов якого сторони домовились про те, що спільно нажите майно у вигляді електропобутових приладів залишається у власності [PERSON], а [PERSON] отримує за них від неї (позивача) грошову компенсацію в розмірі 10 000 грн. (п. 1.2 Договору). Крім того, сторони домовились про те, що автомобіль марки «CHERRY Tiggo» залишається у власності [PERSON], а вона (позивач) отримує за нього від відповідача грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн. (Розділ 2 Договору). Відповідно до розділу 3 Договору про поділ спільно нажитого майна, сторони вказали остаточний розрахунок між ними й домовились, що, враховуючи взаємні зобов'язання один перед одним (10 000,00 грн. боргу [PERSON] та 50 000,00 грн. [PERSON]), остаточний розрахунок між ними складає виплату [PERSON] на користь [PERSON] компенсації за спільно нажите майно в розмірі 40 000,00 грн. Згідно з п. 3.3 Договору про розділ спільно нажитого майна від 29.01.2015 року, відповідач повинен був сплатити кошти на її користь в два етапи: в термін до 30 квітня 2015 року перерахувати на її карту кошти в розмірі 25 000, 00 грн., а в термін до 30 липня 2015 року перерахувати на її карту кошти в розмірі 15 000,00 грн. Позивач також зазначила, що після припинення сімейних відносин та підписання зазначеного договору, відповідач забрав автомобіль та звільнив квартиру, де він ([PERSON]) проживав, однак, до теперішнього часу, відповідач так і не виплатив на її (позивача) користь компенсацію за спільне нажите майно в розмірі 40 000 грн., що стало підставою для звернення її (позивача) до суду з зазначеним позовом. З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь кошти в розмірі 40 000, 00 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.02.2017 року) надала заяву за вх. № 7725 від 05.04.2017 року про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи на підставі ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом виклику до суду через оголошення у пресі-газеті „Народне слово" від 23.03.2017 року, № 12 (3293), причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надійшло. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чино повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки, на підставі наявних у справі доказів та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій до суду заяві представник позивача не заперечувала. Дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону, який регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 січня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про розділ спільно нажитого майна та інші угоди при розірванні стосунків цивільного шлюбу, за умовами якого (п. 1.1, п. 1.2 Договору) майно яке спільно нажите та його розподіл не має суперечок та спорів розділюється за належністю, тобто «кому майно належало, тому майно і залишається». До цього майна входять речі особистого користування. Майно яке спільно нажите у вигляді електропобутових приладів довготривалого та загального користування (наприклад, телевізор, пральна машина, кондиціонер, мікрохвильова піч і таке інше), за згодою [PERSON], залишається у власності [PERSON] (ІНН [NUMBER]) за її бажанням, та за її згодою сплатити на користь [PERSON] суму рівну половині їх вартості у сумі 10000 гривень (десять тисяч гривень), на що отримана його згода. Розділом 2 Договору сторони зазначили, що спільно нажитим майном по якому існують суперечки та спори є автомобіль «Чери-Тігго» придбаний у кредит в травні 2008 року за ціною 100000 грн. (сто тисяч гривень). Кредит та вказаний автомобіль оформлений на [PERSON] (ІНН [NUMBER]). Загальна залишкова сума виплат по кредиту за автомобіль складає 38000 грн. (тридцять вісім тисяч гривень). Для подолання цієї суперечки та спору, [PERSON] запропонував, [PERSON], сплатити на її користь половину вартості вказаного автомобіля, тобто суму 50000 (п'ятдесят тисяч гривень). На дану пропозиції отримана її згода. Згідно з п. 3.1 Розділу 3 Договору [PERSON] сплачує на користь [PERSON] компенсацію у сумі 40 000 грн. Відповідно до п. 3.2 Договору згідно досягнутої угоди між [PERSON] та [PERSON] сплата складає наступні суми: [PERSON] повинна сплатити [PERSON] половину вартості електропобутових приладів довготривалого та загального користування, придбаних за час спільного проживання, у суму 10 000 грн. (десять тисяч гривень)., [PERSON], - половину вартості вище вказаного автомобіля, придбаного за час спільного проживання, суму 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень)., таким чином остаточний розрахунок складає виплату [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію у сумі 40 000 грн. (сорок тисяч гривень). Відповідно до 3.3 Договору розрахунок проводиться через банківську установу,шляхом переводу грошових коштів з платіжної карти одної сторони на платіжну карту другої сторони за два етапи. Першу частину компенсації в сумі 25 000, 00 грн. у термін до 30 квітня 2015 року, другу частину компенсації в сумі 15 000, 00 грн. в термін до 30 липня 2015 року. Тим самим, остаточний розрахунок складає виплату [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію у сумі 40 000 грн. 00 коп. Підтвердженням проведення розрахунку є банківська квитанція про здійснення перерахунку коштів. На вимогу сторін може бути написана розписка про отримання коштів. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначила, що відповідачем [PERSON] умови договору від 29.01.2015 року не виконані, компенсація в розмірі 40 000 грн. їй (позивачу) у строки, встановлені, договором, відповідачем не виплачена. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За загальними умовами виконання зобов'язань, які передбачені ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що у строк, визначений сторонами в договорі, а саме до 30.04.2015 року та до 30.07.2015 року, відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку та не сплатив компенсацію в розмірі 40 000 грн. 00 коп., чим порушив право позивача на отримання зазначених коштів. Відповідно до Розділу 5 Договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цією Угодою Сторони несуть відповідальність визначену чинним законодавством. Порушення зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом угоди. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов'язань за цією Угодою, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається не винуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання. Жодна із Сторін не несе відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань по цій Угоді, якщо це невиконання чи неналежне виконання зумовлені дією обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Відповідно до Розділу 6 Договору (п.п. 1-3) угода вважається укладеною і набирає чинності з моменту підписання Угоди. Строк дії Угоди закінчується «30» липня 2015 року (тридцятого липня 2015 року). Закінчення строку цієї Угоди не звільняє Сторони від відповідальності за її порушення, яке мало місце під час дії цієї Угоди. З огляду на викладене вище, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст.10, 11 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 525, 526, 530, 629,638 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved