Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень просить стягнути з відповідача на його користь несвоєчасно сплачену заробітну плату у розмірі 6891,84 гривень, збитків в розмірі 4932,84 гривень, щомісячні збитки у розмірі 129,36 гривень починаючи з 01.04.2016 року, винагороду за 2011 2013 роки у розмірі 14\~000 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 14000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року він був призначений на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом по підприємству за № 90/ОС від 26.10.2011 року він був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обовязків керівника філії. Своє звільнення він оскаржив у судовому порядку і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року його звільнення було визнано незаконним, він був поновлений на роботі та з відповідача на його користь була стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Не зважаючи на те, що рішення апеляційного суду Запорізької області в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягало негайному виконанню, він був поновлений на роботі лише 22 липня 2013 року. 01 жовтня 2013 року він був звільнений з посади. За час роботи з липня 2013 року по жовтень 2013 року йому було сплачено заробіток у розмірі 9000 грн. При розрахунку заробітку відповідач брав за основу розмір його посадового окладу у розмірі 4000 грн., однак, як встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року його середньоденна заробітна плата складає 331,1 грн. Тобто, за час роботи з 22 липня 2013 р. по 01 жовтеня 2013 року відповідач повинен був сплатити йому заробіток у розмірі 15891,84 грн. (48 дн. х 331,08 грн.. де 48 дн. - кількість робочих днів відповідно до листа Мінсоцполітики України від 21.08.2012 р. "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 p.). Таким чином на теперішній час заборгованість по заробітній платі складає 6891,84 грн. Крім того, відповідно до колективного договору підприємства працівнику виплачується винагорода за підсумками праці за рік. Винагорода за 2011 - 2013 роки йому не нараховувалася та не сплачувалася, що є порушенням його прав. Таким чином вважає, що відповідач неправомірно не сплатив йому винагороду за 2011 - 2013 p.p. у розмірі 14000 грн. Він є пенсіонером. У 2013 році він звернувся до Управління пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі / надалі по тексту - Фонд/ з заявою про перерахунок його пенсії, однак, як вбачається з повідомлення Фонду, перерахунок здійснено не було. Підставою для цього послугувала та обставина, що відповідачем по справі своєчасно не було надано звіт в систему персоніфікованого обліку. Відповідно до таблиць, які були надані Фондом у відповіді, у зв'язку із несвоєчасним поданням відповідачем звіту в систему персоніфікованого обліку та відсутністю перерахунку пенсії станом на 01.04.2016 р. він недоотримав пенсійні виплати у сумі 4932,84 грн., та продовжує щомісячно недотримувати пенсію у розмірі 129,36 грн., що є його збитками. Крім того неправомірними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в наступному. У зв'язку з багато чисельними порушеннями його прав з боку відповідача, які були зазначені вище, він перетерпів моральні страждання, переніс психоемоційний стрес, який негативно відобразився на стані його самопочуття та порушив існуючий уклад його життя. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в 14000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на задоволенні позову наполягає в повному обсязі. Раніше позивач суду пояснив, що про притягнення його до відповідальності за наказом від 20.06.2011 року він дізнався під час розгляду даної справи. З наказом його ніхто не ознайомив, до того ж він в червні 2011 року був на лікарняному. Він підтвердив отримання ним вихідної допомоги у розмірі 3400 гривень у жовтні 2013 року та за 1 день роботи 142,50 гривень, а всього було отримано 3542,50 гривень. 30.10.2013 року він звернувся до ПФУ за перерахунком пенсії. Йому повідомили, що згідно персоніфікованих даних, які є в ПФУ, за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року даних про сплату страхових внесків не має. Після цього він звернувся до податкової інспекції для проведення перевірки з цього приводу. Відповідач вніс дані про сплату страхових внесків у лютому 2015 року. Пенсійний фонд повідомив його у грудні 2015 року, що внаслідок несвоєчасного перерахування даних про сплату. Листом ПФУ встановлено, що він втрачає 129,36 гривень щомісяця. Він також мав би отримати винагороду за підсумками роботи за рік. Таку винагороду за 2011 рік він не отримував внаслідок незаконного звільнення, але потім він був поновлений за рішенням суду. Тому, вважає, що має право на отримання такої винагороди. За 2013 рік йому було виплачено лише 360,40 гривень за 2 відпрацьованих місяців., але вважає, що винагорода повинна бути виплачена за період з січня по жовтень 2013 року, оскільки така винагорода за підсумками роботи була виплачена працівниками підприємства. За 2012 рік питання по винагороді не ставить, оскільки така винагорода на підприємстві не виплачувалась. Щодо наявності наказу від 20.06.2011 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, на який посилається представник відповідача, він про даний наказ нічого не чув, а тому він не був ним оскаржений вчасно, але на даний час він його оскаржує в суді. Крім того, позивач вважає, що у звязку з неправомірними діями підприємства щодо його звільнення та не перерахування своєчасно страхових внесків привело до загострення хвороб та додаткових витрат на придбання ліків. Він підтвердив виплату підприємством йому моральної шкоди, але вважає, що після рішення суду відповідач продовжував завдавати йому моральну шкоду, внаслідок чого, він збільшив прийом препаратів та виходячи з вартості цих препаратів він визначив приблизну суму моральної шкоди в розмірі 14\~000 гривень. Представник відповідача - Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», [PERSON], в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Раніше в судових засіданнях він надавав свої заперечення, які виклав у письмовій формі та подав до суду. У письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 р та постанови державного виконавця від 21.08.2012 року підприємство перерахувало на користь позивача середній заробіток за період з 26.10.2011 р. по 11.07.2012 р. в сумі 58 270,00 гривень. 22 липня 2013 р. згідно наказу по підприємству позивач був поновлений на посаду директора філії з посадовим окладом у розмірі 4000,00 грн., який був дійсним на момент звільнення. Окрім того, згідно з рішенням Мелітопольського міськарайонного суду Запорізької області від 25.06.2013р. на користь позивача було сплачено 79 790,28 гривень за несвоєчасне поновлення на роботі. У відповідності до вищезазначених судових рішень розмір середнього заробітку позивача складав 331,08 грн., який розрахований відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови KMУкраїни від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми матеріального права середній заробіток стягується лише за час вимушеного прогулу та його розрахунок проводиться у відповідності до Закону. Після поновлення позивача на роботі у той же день, він згідно з наказом по підприємству №279/в від 22.07.2013р. отримав відпустку у кількості 30 календарних днів з 22.07.2013 по 20.08.2013р. та отримав відпускні у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з наказом по підприємству №311/в від 19.08.2013р. позивач отримав ще одну відпустку у кількості 30 календарних днів з 21.08.2013 по 20.09.2013р. та отримав відпускні у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Під час перебування у відпустці позивач захворів та згідно з листком непрацездатності знаходився на лікарняному з 31.08.2013 по 09.09.2013р. та отримав виплати за тимчасову непрацездатність у розмірі 1142,82 грн., які розраховані відповідно до п. 10 Постанови KM України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням». Згідно з наказом №366/в від 13.09.2013 позивач продовжив відпустку у зв'язку із перебуванням на лікарняному на 10 календарних днів з 21.09.2013 по 30.09.2013р. 01 жовтня 2013 року позивач вийшов на роботу та був звільнений у зв'язку зі змінами в організації виробництва та скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі 3400,00 грн., яка розрахована відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Окрім цього, позивач отримав заробітну плату за один день праці (день звільнення) у розмірі 173,91 грн., розрахованого згідно посадового окладу. Таким чином, позивач за період з 22 липня 2013 по 01 жовтня 2013 року отримав заробітну плату з урахуванням усіх обов'язкових платежів у сумі 12 829,33 грн. Твердження позивача, що він повинен був отримувати заробітну плату із розрахунку середньої заробітної плати зазначеної в рішенні суду від 11.07.2012 року є безпідставними, тому що виплати за час вимушеного прогулу жодним чином не відносять до виплат, які розраховуються працюючому. Позивач надав до суду лист управління пенсійного фонду в м. Мелітополь від 14.12.2015р. №44/е-7 щодо можливого розрахунку пенсії. Відповідач вважає даний лист неприпустимим доказом по справі, тому що його зміст та наведений розрахунок є лише припущенням щодо можливого розміру пенсії. Крім того, з даного листа вбачається, що позивач не використав надане йому право на перерахунок пенсії, яке передбачено ст.ст. 45, 46 Закону України від 09.07.2003 №1058-ГЛ/ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Частиною 4 ст. 45 Закону передбачено, що перерахунок призначеної пенсії провадиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ніш до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа. Частиною 1 ст. 46 Закону передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. У лютому 2015 року підприємство донарахувало ЄСВ у зв'язку із виправленням помилки, допущеної в попередніх звітних періодах у розмірі 36,76%, а також сплатило замість та на користь позивача ЄСВ у розмірі 3,6%. Таким чином, позивач має право самостійно звернутися за перерахунком пенсії до управління, а не подавати передчасний позов до підприємства. Відповідно до Закону України «Про оплату праці», винагорода за підсумками роботи за рік, не є основною заробітною платою, а є заохочуванням, яке нараховується за спеціальними системами і положеннями, тобто за правилами, які встановлені на підприємстві. Відповідно до умов колективного договору та положення про виплату винагороди за результатами роботи за рік, які діють на підприємстві та діяли у Філії, винагорода прямо пов'язана з кінцевим результатом роботи підприємства, розмір винагороди пов'язується з особистим вкладом кожного працівника у загальні результати діяльності підприємства, право на отримання винагороди за результатами роботи за рік мають працівники, які числяться у штаті та відпрацювали на підприємстві повний календарний рік. Винагорода не виплачується в повному обсязі у разі порушення трудової дисципліни, тощо. 20 червня 2011 року наказом по підприємству №373, позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. 26 жовтня 2011 року наказом по підприємству №90/ОС, позивача було звільненого з займаної посади за одноразове грубе порушення. Таким чином, у Філії та підприємства згідно з умовами колективного договору та положення про виплату винагороди за результатами роботи за рік не було підстав для виплати винагороди позивачу за 2011 рік. Відповідно до п. 3.1 положення Філії про виплату винагороди за результатами роботи за рік, дозвіл на виплату винагороди за результатами роботи за рік директору та працівникам Філії надається генеральним директором ДП «ЗАПОРІЖЖЯСТАНДАРМЕТРОЛОГІЯ» на підставі подання директора Філії. Так, відповідно до довідки щодо виплати винагороди за підсумками роботи за 2012 р., яка була складена за результатами звернення директора Філії до генерального директора підприємства, винагорода за 2012 рік не виплачувалася у зв'язку із погіршенням фінансового стану Філії. Відповідно до наказу №37-ф від 26.02.2014 щодо виплати винагороди за 2013 рік, позивач отримав винагороду у розмірі 360,46 грн., яка була розрахована за період його фактичного поновлення до звільнення, тобто з 22.07.2013 по 01.10.2013 рік. Таким чином, відповідач на виконання умовами колективного договору та положенням про виплату винагороди за результатами роботи за рік виплатив позивачу винагороду за той рік в якому фактично працював та не мав стягнень. Твердження позивача, що підприємство повинно було сплатити 14000,00 грн. не доведено, не підтверджено будь яким розрахунком та не відповідає дійсності. Щодо заявлених вимог позивача про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вважає, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував факти щодо зміни звичайного способу життя, щодо зміни у стані здоров'я (чи є будь який медичний висновок з цього приводу), які саме страждання переніс та із якого розрахунку позивач зазначив розмір шкоди у 14 000,00 гривень. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні і це не заперечувалося сторонами, на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року позивач був призначений на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом по підприємству за № 90/ОС від 26.10.2011 року позивач був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обовязків керівника філії. Не погоджуючись зі звільненням позивач звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по цивільній справі № 2-82/2012 р. від 12 квітня 2012 року позивачу було у повному обсязі відмовлено в задоволенні позову. Не погоджуючись з вказаним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області позивач подав апеляцію на це рішення до апеляційного суду Запорізької області. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено. Відповідно до рішення апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року позивач був поновлений на роботі директором Мелітопольської філії державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та на його користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 26.10.2011 року по день постановлення рішення в розмірі 58\~270 грн., а також моральна шкода в розмірі 200 грн. Не зважаючи на те, що рішення апеляційного суду Запорізької області в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягало негайному виконанню, позивач був поновлений на роботі лише 22 липня 2013 року. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 25.06.2013 року з ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь позивача стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 79\~790, 28 грн. за період з 11 липня 2012 року по день винесення рішення 25 червня 2013 року, а також стягнуто моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Вказані факти не оспорювалися сторонами у судовому засіданні, тому суд в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, вважає їх достовірно встановленими. До того ж сторонами надані копії приведених вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій. На виконання рішення суду 22 липня 2013 р. згідно наказу по підприємству позивач був поновлений на роботі у посаді директора філії з посадовим окладом у розмірі 4000,00 грн., який був дійсним на момент його звільнення. Розмір посадового окладу, встановлений у наказі позивачем не оскаржувався. Після поновлення на роботі з 22 липня 2013 року позивач у той же день згідно з наказом по підприємству №279/в від 22.07.2013 р. отримав відпустку у кількості 30 календарних днів з 22.07.2013 по 20.08.2013 р. з виплатою відпускних у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з наказом по підприємству №311/в від 19.08.2013 р. позивач отримав ще одну відпустку у кількості 30 календарних днів з 21.08.2013 по 20.09.2013р. з виплатою відпускних у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Під час перебування у відпустці позивач захворів та згідно з листком непрацездатності перебував на лікарняному з 31.08.2013 по 09.09.2013 р., за цей період отримав виплати по тимчасовій непрацездатності у розмірі 1142,82 грн., які розраховані відповідно до п. 10 Постанови KM України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням». Відповідно до наказу №366/в від 13.09.2013 позивачу продовжено відпустку у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю в період відпустки на 10 календарних днів з 21.09.2013 по 30.09.2013 р. 01 жовтня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва та скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі 3400,00 грн., яка розрахована відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Окрім цього, позивач отримав заробітну плату за один день праці (день звільнення) у розмірі 173,91 грн., розрахованого згідно посадового окладу. Таким чином, позивач за період з 22 липня 2013 по 01 жовтня 2013 року отримав заробітну плату, з урахуванням усіх обов'язкових платежів, у сумі 12 829,33 грн. Суд погоджується з запереченнями відповідача, а саме що твердження позивача, що він повинен був отримувати заробітну плату із розрахунку середньої заробітної плати, зазначеної в рішенні суду від 11.07.2012 року, є безпідставними, оскільки нарахування заробітної плати та оплата за час відпустки та тимчасової непрацездатності з часу поновлення позивача на роботі і по день його звільнення здійснювалася у відповідності з вимогами законодавства, а саме абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та п. 10 Постанови KM України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням». З огляду на це, позивач безпідставно посилається на необхідність здійснення розрахунку по оплаті відпустки та днів тимчасової непрацездатності, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати, встановленої у рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача винагороду за 2011 - 2013 роки, оскільки вважає, що він має право на отримання цієї винагороди, так як не виконував свої обовязки з причини незаконного звільнення і був поновлений за рішенням суду. Відповідно до Закону України «Про оплату праці», винагорода за підсумками роботи за рік, не є основною заробітною платою, а є заохочуванням, яке нараховується за спеціальними системами і положеннями, тобто за правилами, які встановлені на підприємстві. Відповідно до умов колективного договору та положення про виплату винагороди за результатами роботи за рік, які діють на підприємстві та діяли у Філії, винагорода прямо пов'язана з кінцевим результатом роботи підприємства, розмір винагороди пов'язується з особистим вкладом кожного працівника у загальні результати діяльності підприємства, право на отримання винагороди за результатами роботи за рік мають працівники, які числяться у штаті та відпрацювали на підприємстві повний календарний рік. Винагорода за 2011 - 2013 роки позивачу не нараховувалася та не сплачувалася, що визнано відповідачем. Заперечення відповідача щодо невиплати винагороди позивачу за 2011 рік нібито з причини накладення на нього дисциплінарного стягнення за наказом про оголошення догани №373 від 20.07.2011 року, суд вважає безпідставними, оскільки рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 14.06.2017 року, яке набрало законної сили 29.08.2017 року, було встановлено, що [PERSON] не був ознайомлений з вказаним наказом і даний наказ був винесений у період перебування позивача на лікарняному, у звязку з чим рішенням суду оскаржуваний наказ був скасований. У 2012 році винагорода на підприємстві не виплачувалася внаслідок погіршення фінансового становища на підприємстві. Дану обставину визнав в судовому засіданні позивач та не наполягав на задоволенні вимоги про виплату винагороди за 2012 рік. Посилання відповідача щодо безпідставності вимог позивача по виплаті йому винагороди за 2013 рік, суд вважає невірними, оскільки позивач був поновлений на посаді директора з 22 липня 2013 року за рішенням суду від 11 липня 2012 року. Тобто відповідачем не було виконане своєчасно рішення суду та позивач був поновлений на роботі з тривалим запізненням, більше ніж у рік. Таким чином, позивач правомірно зазначає про своє право на отримання винагороди за 2013 рік, а саме за період з 01 січня 2013 року по день його звільнення, а не за реально відпрацьований час, як зазначає відповідач. Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача щодо незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача у 2011 році та затримки у виконанні рішення суду про його поновлення на роботі, позивач не отримав винагороду, яка виплачується працівникам за результатами роботи за відпрацьований 2011 та 2013 роки. Суд вважає, що відповідач повинен відновити порушене право позивача та виплатити винагороду за 2011 рік у розмірі, який слід обчислити, виходячи з підсумків роботи підприємства та займаної позивача на той час, а також виплатити винагороду за 2013 рік, за час з 01 січня 2013 року по день звільнення, тобто по 01 жовтня 2013 року, за вирахуванням суми винагороди, виплаченої на підставі наказу про звільнення. Також в судовому засіданні встановлено, що у 2013 році [PERSON] звернувся до Управління пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі за перерахунком його пенсії, однак, як вбачається з повідомлення Пенсійного фонду, такий перерахунок здійснено не було, оскільки відповідачем своєчасно не було надано звіт в систему персоніфікованого обліку. Дана обставина щодо несвоєчасної передачі даних підприємством до системи персоніфікованого обліку, визнана відповідачем в судовому засіданні, а тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає відшкодування 4932,84 грн. збитків, які він отримав від неправомірних дій відповідача внаслідок недоотримання цієї суми станом на 01.04.2016 рік. Щодо стягнення недоотриманих сум пенсії на майбутнє, у розмірі 129,36 грн., суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки суд не може встановити, чи буде порушено право позивача у майбутньому. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що працює в УПФ. 24.01.2014 року позивач звернувся до УПФ та повідомив, що він звільнився з роботи та надавши про це відповідні документи. Прожитковий мінімум змінився з 1 травня 2016 року та з 1 вересня 2015 року. [PERSON] перерахунок був зроблений у березні 2015 року. Як щоб перерахунок був здійснений у 2013 році, коли [PERSON] звертався вперше, то його пенсія складала на 129,36 грн. більше. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає, що вимоги у цій частині повинні бути задоволені частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і потребують від нього додаткових зусиль для організації власного життя. Згідно Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3), і що, застосовуючи норми КЗпП щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у звязку з виконанням трудових обовязків, суди повинні виходити з того, що за змістом статті 124 Конституції України потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Відповідно до п. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У своїй позовній заяві позивач не навів достатніх доказів завдання відповідачем моральної шкоди на суму 14000 грн., а тому, з урахуванням встановлених обставин справи, наявності порушень трудових прав позивача з боку відповідача, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн., який на думку суду є достатнім для компенсації моральних страждань, понесених позивачем.

Outcome: partial