Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла та зняття його з реєстрації. Позивач просить виселити [PERSON], [INFO], з жилого будинку № 24 по вул. Гостинній (раніше Правди) в м. Ізюмі Харківської області без надання іншого житла та зняття його з реєстрації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування від 19 жовтня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером 2955, позивачу належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку, розташованого по вул. Гостинній (Правди),буд. 24 в м. Ізюмі Харківської області. (а.с.10,11). 1/4 частина зазначеного житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а власником 1/4 частини будинку є сестра позивача [PERSON]. Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 14 вересня 2017 року залучено [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. (а.с.44). Третя особа в судове засідання третя особа не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Позивач зазначила, що зазначеним житловим будинком постійно користуюсь лише вона, а [PERSON] мешкає в м. Харків. В зазначеному будинку з 29 липня 1997 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON], який є сином позивача. Однак з 2005 року він тривалий час фактично не мешкав в зазначеному будинку. Позивач зазначила, що з жовтня 2016 року її син приїхав, став мешкати, влаштувався на роботу вантажником до супермаркета «Брусничка», однак пропрацював зовсім не довго і в березні 2017 року звільнився. Відповідач систематично вчиняє фізичне та психологічне насильство в сімї щодо позивача, а саме застосовує погрози, образи, сварки. Позивач неодноразово зверталася із заявами в Ізюмський міський відділ поліції, що підтверджується копіями талонів-повідомлень від 15.11.2006 року, 16.10.2007 року, пропонувала йому добровільно виселитися з її будинку, однак він не реагує на заходи, що вживаються працівниками поліції. (а.с.14,16). Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року відповідача визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді громадських робіт на строк 40 годин. (а.с. Згідно розпорядження Ізюмського міського голови від 19.02.2016 року № 126 «Про затвердження переліку перейменувань вулиць, провулків, зїздів, площ, проспектів міста Ізюм», вулиця Правди перейменована у вулицю Гостинна. Згідно довідки, виданої Головою квартального комітету № 15 в даному будинку зареєстрований позивач та її син, [PERSON], [INFO]. (а.с.10). Свою поведінку в ставленні до позивача відповідач не змінив. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сімю або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Як зазначено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Підставою для виселення відповідача з спірного будинку, позивач вважає порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з ним для неї. Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання» здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Таким чином, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у сумі 1280 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved