Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 липня 2017 року предявила до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30 вересня 2006 року у Тернопільському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та стягнення із відповідача на її користь аліментів на дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу). В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 30 вересня 2006 року у Тернопільському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис №1814. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Внаслідок різних характерів та поглядів на сімейне життя між ними часто виникали конфлікти, що призвело до того, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного, припинили подружні відносини, перестали вести спільне господарство та з грудня 2016 року проживають окремо. За таких обставин просить шлюб розірвати, проти примирення категорично заперечує, оскільки перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що мають істотне значення. Окрім цього вказує, що відповідач у добровільному порядку не виконує свій батьківський обовязок з утримання неповнолітніх дітей, хоча спроможний це робити, оскільки офіційно працевлаштований та має стабільний дохід, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних членів сімї. Вона ([PERSON] М.) не взмозі самостійно надавати неповнолітнім дітям належне матеріальне утримання, тому просила стягнути із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу). 15 січня 2018 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просила розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] зареєстрований 30 вересня 2006 року у Тернопільському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та стягнути із відповідача на її користь аліменти на дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 2/5 частини усіх видів його заробітку (доходу), з розрахунку по 1/5 частині доходу на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак її представник адвокат [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, підтримав позов позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів в розмірі 2/5 частин усіх видів заробітку (доходу) відповідача на дітей визнають у повному обсязі . За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони вступили у зареєстрований шлюб 30 вересня 2006 року, про що складено актовий запис №1814 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 28 березня 2017 року повторно видано свідоцтво про шлюб серії І-ИД №139332. Від шлюбу сторін 27 вересня 2010 року народилася дочка [PERSON], про що зроблено актовий запис №2348Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, яким 12 жовтня 2010 року видане свідоцтво про народження серії 1-ИД №125522 та 19 червня 2013 року народилася дочка [PERSON], про що складено актовий запис №1420 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, яким 02 липня 2013 року видане свідоцтво про народження серії І-ИД №178728. Внаслідок різних характерів та поглядів на сімейне життя між сторонами часто виникали конфлікти, що призвело до того, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного, припинили подружні відносини, перестали вести спільне господарство та з грудня 2016 року проживають окремо. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Натомість позивачкою зазначено, що перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За вказаних обставин, суд вважає , що сімя сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що між сторонами втрачено почуття поваги та любові, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. Щодо вимоги про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів на дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 2/5 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає наступне. Згідно довідки №5261 виданої 13 жовтня 20117 року ПП ТернопільКомСервіс [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO], не працює згідно записом в трудовій книжці №АХ №686443, звільнена за наказом №3438 від 29 липня 2010 року і не працює по даний час. Відповідно із довідкою про доходи і утриманий податок з жовтня 2016 по вересень 2017 року №8/300 виданою 18 жовтня 2017 року Тернопільською філією публічного акціонерного товариства Укртелеком, сума доходів [PERSON] у період із жовтня 2016 року по вересень 2017 року становить 56014,93 гривень. Неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матірю (позивачкою по справі) [PERSON] за адресою: проспект Злуки, 1/14 в м. Тернопіль, що стверджується довідкою №5256 виданою 13 жовтня 2017 року ПП ТернопільКомСервіс. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідач [PERSON] маючи змогу (за своїм станом здоров"я та матеріальним становищем), коштів на неповнолітніх дітей не надає. Натомість позивачка у повному обсязі надає матеріальне утримання неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] і фактично одноособово несе батьківські обовязки обох сторін . Відповідно до вимог ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до вимог ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності із вимогами ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до вимог ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вимогами статті 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вимогами частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи в сукупності вищезазначене та беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у розмірі 2/5 частин від усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно із дня предявлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі п.3 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності із вимогами ч. 2 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги. Аналогічні вимоги викладені у ч. 3 ст.7 Закону України Про судовий збір. З огляду на зазначені вимоги закону, з відповідача в дохід держави слід стягнути 640 гривень судового збору, а в користь позивача 320 гривень судового збору, а також позивачу [PERSON] з державного бюджету слід повернути 50% судового збору у розмірі 320 гривень сплаченого нею при поданні до суду позовної заяви. На підставі наведеного та

Outcome: approved