Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

КП Житомиртеплокомуненерго Житомирської міської ради звернулося до суду із вказаним позовом, де його представник вказав, що відповідач тривалий час користується послугами позивача з опалення та гарячого водопостачання, однак не оплачує належним чином дані послуги, в звязку з чим з 01.01.2010, станом на 01.10.2014 утворилась заборгованість в сумі 7 533,50 грн., яку і просить стягнути на користь позивача. Представник позивача у судове засідання не зявилася, надавши суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не зявилась, надіслала заперечення, де вказала, що набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору про розподіл спадкового майна 26 квітня 2012 року та 25 грудня 2012 року подарувала її своєму синові [PERSON] Послугами позивача ніколи не користувалася. Вивчивши матеріали справи та пояснення представника позивача і відповідача, суд задовольняє позов частково виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідач за договором про розподіл спадкового майна від 26.04.2012 прийняла в спадщину квартиру [ADDRESS], після померлого брата [PERSON], що підтвердилось копією договору про розподіл спадкового майна від 26.04.2012 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом. Станом на час відкриття спадщини 20 липня 2009 року за вказаною адресою заборгованість по оплаті послуг позивача була відсутня та виникла після смерті спадкодавця [PERSON], що підтвердилось роздруківкою по особовому рахунку(а. с. 6). Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] набула право власності на спадкову квартиру з 20 липня 2009 року. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобовязує. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями, споживачами, а також права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, які виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст.4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово- комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України у ст.ст.3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст.ст.6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.З ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Статті 20.21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Відмова споживача послуг від укладення договору суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627,630 ЦК України та ст.ст.19,20 Закону № 1 875 - IV від 24 червня 2004 року. За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч.3 ст.6 ЦК України). Так, статті 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Відповідно до п.7 1 Правил користування приміщеннями житлових будинків, власник і наймач (орендар) квартири зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Відповідач, будучи власником квартири від користування послугами, наданими позивачем, не відмовлялась (доказів протилежного не надала). У звязку з викладеним суд дійшов до висновку про безпідставність посилань відповідача на обґрунтування своїх заперечень на ту обставину, що між нею та позивачем не було укладено договору про надання послуг. Разом з тим, суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості, що утворилась поза межами трирічного строку, оскільки позивачем такий строк пропущений, не надано доказів про поважність причин його пропуску і не заявлялось клопотання про його поновлення. Щодо визначення початку періоду з якого слід стягнути з відповідача заборгованість, суд вважає за необхідне зазначити, що 19 січня 2015 року КП Житомиртеплокомуненерго Житомирської міської ради зверталося в суд із заявою про видачу судового наказу на стягнення з [PERSON] вказаної заборогованості. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22 січня 2015 року стягувачу було відмовлено у прийнятті такої заяви, у зв"язку із наявністю у правовідносинах спору про право (а. с. 7). Крім цього встановлено, що 25.12.2012 відповідач подарувала належну їй квартиру [PERSON], що підтвердилось копією договору дарування, у звязку з чим суд вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка нарахована з січня місяця 2013 року, вважає безпідставними. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги, що утворилась за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року у сумі 1 775,22 грн. Відповідно до статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial