Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «КАНТІ» про визнання правочину недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування та витребування майна. Свої вимоги мотивувавали тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є їх батьком, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS] . Померлий за життя заповіт не склав. Позивачі зазначають, що вони являються спадкоємцями першої черги за законом. На підставі заяви [PERSON] в Першій Черкаській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу за № 281/2018. На час відкриття спадщини [PERSON] проживала разом із спадкодавцем, у зв`язку з чим вони є такими, що прийняли спадщину. Постановою державного нотаріуса Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. від 28.08.2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру. В ході підготовки документів, необхідних для оформлення спадкових прав було встановлено, що 06.08.2019 року квартиру, яка входить до складу спадкового майна, на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] було передано до статутного капіталу ТОВ «КАНТІ», учасником та директором якого він являється. 21 грудня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 1-3716 ТОВ «КАНТІ» квартиру було продано громадянину [PERSON] , який в подальшому 02.03.2020 року на підставі договору купівлі-продажу № 1-707 продав її [PERSON] у власності якої це майно перебуває на даний час. Вважають, що спірну квартиру було протиправно відчужено іншим особам, що перешкоджає реалізації їх прав на спадкування. Відповідач [PERSON] права власності на спірне майно з встановлених законом підстав не набув, обставина, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я останнього є підробленим підтверджується документами з КП «ЧООБТІ» та архівного відділу Черкаської міської ради. Таким чином [PERSON] не мав законних підстав для відчуження квартири шляхом передачі до статутного капіталу ТОВ «КАНТІ» на підставі Акту-передачі нерухомого майна. Позивачі просять визнати недійсним Акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «КАНТІ» посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. за № 1-2313. Визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] . Також просять витребувати у [PERSON] на їх користь вказану квартир. Судові витрати стягнути з відповідачів. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2020 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку загального провадження з проведенням підготовчого засідання. В судовому засіданні за участі представника позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Юдін В.С. позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши адвоката позивачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Померлий [PERSON] був рідним батьком позивачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження. Позивачі зазначають, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.04.1993 року, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 10.03.1993 року № 62. За життя [PERSON] заповіт на квартиру не склав. З матеріалів спадкової справи вбачається, що, після смерті [PERSON] позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса, як спадкоємець із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. своєю постановою відмовила у вчиненні нотаріальної дії № 869/02-31 від 28.08.2020 року позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності за законом на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ і встановити чи було зареєстровано право власності на вказану квартиру за померлим [PERSON] неможливо. Позивачі зазначають, що в ході підготовки документів для оформлення спадкових прав їм стало відомо, що 06.08.2019 року квартиру, яка входить до спадщини, на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло [PERSON] було передано до статутного капіталу ТОВ «КАНТІ», учасником та директором якого він є. Факт того, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала померлому [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло в 21.04.1993 року. В матеріалах справи ( а.с.37) наявне свідоцтво про право власності на житло від 21.04.1993 року, видане Органом приватизації Соснівського райвиконкому на ім`я [PERSON] , яке відсутнє в матеріалах інвентаризаційної справи, наданої ЧООБТІ. Судом встановлено, що згідно Акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАНТІ» [PERSON] , як учасник ТОВ «КАНТІ» передав собі як директору ТОВ «КАНТІ» до статутного капіталу вказаного товариства, зокрема, квартиру [ADDRESS] . В подальшому 21.12.2019 року між ТОВ «КАНТІ» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1-3716. 02.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1-707. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 223514337 від 10.09.2020 на даний час власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2020 року, зареєстрованого за номером № 1-707, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. Таким чином спірна квартира за адресою: [ADDRESS] неодноразово була перепродана іншим особам, а саме відповідачами по справі. При дослідженні матеріалів справи, а саме свідоцтв про право власності на житло, на квартиру [ADDRESS] виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] встановлено, що вони датовані 21.04.1993 року та видані на підставі одного розпорядження (наказу) від 10.03.1993 року № 62, доказів того, що [PERSON] дана квартира була відчужена [PERSON] суду не надано. Більш того, згідно наявних в матеріалах справи завірених копій інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , право власності на квартиру належить саме померлому [PERSON] та ним не відчужувалось. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 5 та 6 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачі в позовні заяві вказують, що спадкове майно у виглядітрикімнатної квартири [ADDRESS] після смерті їх батька [PERSON] було протиправно відчужене іншим особам, що перешкоджає реалізації їх прав на спадкування встановленого законом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливо тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала право відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постановівід 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для віндикації достатнім є скасування першої підстави вибуття майна з володіння власника. Скасовувати усі правочини за ланцюгом не є ефективним способом захисту. Велика Палата Верховного Суду у висновку, викладеному у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) увала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, залежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Як встановлено в судовому засіданні, майно, а саме квартира, вибули з володіння померлого власника, не з його волі, а іншим шляхом. Позивачі дізналась про здійснення реєстрації права власності на дану квартиру з інформаційної при зверненні до нотаріуса, щодо оформлення спадщини після смерті батька. Добросовісним набувачем є особа яка не знала і не могла знати за обставин які склалися, знати про те, що вона придбала річ у особи, яка не мала права її відчужувати, тобто не знала, що вона не стала власником речі. Добросовісний набувач зобов`язаний повернути набуте ним майно лише в передбачених законом випадках, а саме ч.1 ст. 388 ЦК України. Постановою ПВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 30.03.2014 року зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретнее майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 26 даної постанови зазначено, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. При цьому суд повинен мати на увазі, що власник майна має право витребувати у добросовісного набувача, лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій ст. 388 ЦК України. Згідно п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Виходячи з викладено, варто зазначити, що майно, яке вибуло з володіння власника вибуло поза його волею, а тому підлягає захисту відповідно до ст. 388 ч.1 ЦК України та підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] . Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька [PERSON] . Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Факт реєстрації позивача [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується копією її паспорта, тому вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права власності. Згідно п.23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неможливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі в загальному порядку, спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до підпунктів 4.15. 4.18 пункту 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщин) на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо залежності цього майна спадкодавцеві. Отже, нотаріусові обов`язково надається документ, відповідно до якого має бути зареєстровано право власності на конкретний об`єкт спадкування, оскільки, згідно з ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення перехід і припинення підлягають державній реєстрації. В даному випадку у позивачів не має можливості надати нотаріусу підтвердження відомостей про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки зазначена квартира була протиправно відчуженна іншими особами. В той же час, в судовому засіданні достовірно встановлено, що померлому [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується відповідними документами. Постільки позивачі являються спадкоємцем за законом першої черги після смерті свого батька, та у них відсутня можливість надати нотаріусу підтвердження відомостей про реєстрацію права власності на квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В даному випадку право витребування майна з чужого назаконного володіння перейшло до позивачів, як спадкоємців майна [PERSON] . В зв`язку з тим, що дана квартира була незаконно привласнена іншими особами, позивачі не мають змоги отримати свідоцтво на право власності іншим шляхом, а тому суд вважає визнати за позивачами право власності на дану квартиру. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд вважає, що позовні вимоги позивачів своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спрі виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю, або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд вважає стягнути саме з відповідача ТОВ «КАНТІ», директором якого є відповідач [PERSON] , понесені позивачами суму судового збору в розмірі 5676,70 грн.

Outcome: approved