Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, мотивована наявністю у [PERSON] важкого психічного розладу, що становить для неї небезпеку та робить її бепорадною внаслідок відсутності критики до власного стану. В судовому засіданні представник лікарні, підтримавши заяву, пояснив, що [PERSON] страждає на гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, внаслідок чого вона безпорадна, вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. Під час обстеження [PERSON] спочатку надала згоду на госпіталізацію, але згодом відмовилась від стаціонарного лікування. 26.11.2015 р. [PERSON] було оглянуто комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворої та її лікування в умовах стаціонару. Покликається на те, що [PERSON] вчасно поступила в ХОПЛ №1, її психічний стан ще не стабілізувався, але у випадку ненадання їй стаціонарної допомоги є істотна загроза погіршення психічного стану. [PERSON] в судовому засіданні відмовилася від запропонованої госпіталізації в ХОПЛ № 1, покликалась на відсутність у неї психічного захворювання, при цьому проявляючи розлади мови та мислення. Прокурор не заперечував проти можливості задоволення заяви. Заслухавши пояснення представника лікарні, думку прокурора, дослідивши матеріали заяви, суд визнає заяву такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та лише при встановленні в особи такого тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] страждає на гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, що підтверджується висновком комісії лікарів психіатрів ХОПЛ №1 від 26.11.2015 р., поясненнями представника лікарні, матеріалами медичної карти стаціонарного хворого № 7674, характером наданих [PERSON] пояснень в судовому засіданні. Допитані в судовому засіданні в якості свідків батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не заперечували наявність у [PERSON] психічного захворювання, яке проявилось приблизно 25.11.2015 р. під час перебування [PERSON] в інфекційному відділенні лікарні. Однак, дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджується стверджувана у заяві безпорадність та небезпека [PERSON]. Так, згідно із висновком комісії лікарів-психіатрів від 26.11.2015 р. [PERSON] на момент огляду суїцидальних думок не висловлює, не виявляє поведінкою наявності розладів сприйняття. Покликання представника лікарні на інформацію, отриману від медперсоналу про вияви агресії не підтверджені доказами. З показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] сама себе обслуговує, не є безпорадною, виконує властиві їй обовязки в сімї. Вони не зауважували у неї жодних проявів агресії чи ознак небезпеки для неї чи оточуючих. Не заперечуючи потреби у лікуванні [PERSON], вважають за можливе таке лікування в амбулаторному порядку, відмовились підтримувати свої заяви, датовані 26.11.2015 р., щодо згоди на лікування своєї доньки. Ствердили, що такі заяви були написані ними внаслідок недостатньої обізнаності в режимі часового обмеження. При цьому, не вбачається ознак безпорадності чи небезпеки [PERSON] для себе чи оточуючих зі змісту висновку комісії лікарів психіатрів від 26.11.2015 р.. Оскільки в судовому засіданні не доведено, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, відсутні підстави визначені ст.14 Закону України "Про психіатричну допомогу, для її госпіталізації в психіатричний стаціонар саме у в примусовому порядку. Враховується, що батьки [PERSON] визнають потребу у лікуванні доньки та виявляють реальні дієві наміри лікувати її в амбулаторному порядку. Згідно із ч. 1 ст. 38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Ст. 4 Закону України Про психіатричну допомогу, додержання прав людини і громадянина, добровільність і доступність визнає принципами надання психіатричної допомоги.

Outcome: dismissed