Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 жовтня 2017 року між ним і ТОВ «Авто Країна» було укладено договір доручення №170054, згідно якого предметом договору є автомобіль Volkswagen Tiguan. Спірний договір укладався ним з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В мережі Інтернет, він знайшов оголошення про продаж автомобіля Volkswagen Tiguan 2014 р.в. вартістю 280000грн. Він приїхав до офісу компанії в м.Дніпро і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 75000грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір купівлі-продажу. В той же день ним було сплачено рахунок на 75000грн., після оплати в офісі компанії йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв, додатків не можлива передача транспортного засобу. Вдома він помітив, що вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку він розраховував, на що менеджер компанії повідомив, що це його кредитний ліміт, та пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу протягом трьох-п'яти днів. Пройшов тиждень, але автомобіль так і не прибув. Він зателефонував до менеджера, і йому сказали, що автомобіль не пройшов передпродажну підготовку і що йому потрібно написати заяву на повернення коштів. 03.11.2017 року він написав заяву на повернення коштів. В кінці листопада місяця він отримав відповідь від ТОВ «Авто Країна», що сплачені ним кошти зараховані як винагорода повіреного та поверненню не підлягають, він неодноразово намагався врегулювати це питання, адже розірвання договору не було його ініціативою, - це йому сказав зробити менеджер, який отримав таке розпорядження з центрального офісу. На момент звернення з позовною заявою до суду, відповідач не здійснив повернення коштів. Після ретельного аналізу документів він зрозумів, що підписав договір доручення №170054 з ТОВ «Авто Країна», згідно якого останній уповноважений діяти від імені та в її інтересах, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладенні ним та/або від його імені договорів поставки, купівлі-продажу або будь-яких інших договорів за якими Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб на умовах найбільш вигідних для Довірителя. Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 75000грн. (10% від транспортного засобу вказаного в договорі), який виявився винагородою тобто винагородою за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою розглядом та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір доручення. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Для кваліфікації умов договору несправедливими згідно з ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими умовами договору, є, зокрема, надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживач укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Несправедливими положеннями договору доручення є положення щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Несправедливими є умов п.4.2.1 договору. Пункт 3.4 договору обмежує право довірителя розірвати договір внаслідок зміни вартості автомобіля. Сума, яку він сплатив, 75000грн. є винагородою повіреного і поверненню не підлягає (п.3.1 договору). Сума в 75000грн. є неспівмірними з затратами повіреного при укладенні договору. Договором доручення не встановлено право позивача як споживача на одержання відповідної компенсації від ТОВ «Авто Країна» як виконавця у зв'язку з розірванням договору. Враховуючи несправедливі умови спірного договору доручення №170054 від 17.10.2017 року, цей договір слід визнати недійсним. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір доручення №170054 від 17.10.2017 року - недійсним, стягнути з ТОВ «Авто Країна» (ЄДРПОУ 41547086, р/р 26001019914265 в ПАТ «Ідея Банк», МФО 336310) на користь [PERSON] сплачені кошти в розмірі 75000грн. 00коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з зазначених в позові підстав, та просив їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «АВТО КРАЇНА» в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заперечення проти позову, в якому зазначено, що 17 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір Доручення №170054, згідно з умовами якого, відповідач, діючи від імені або за участю та за рахунок позивача, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб Volkswagen Tiguan 2.0d AT Comfortline. Вартість вищевказаного транспортного засобу була погоджена Сторонами у Договорі та визначена на рівні 750000грн. В подальшому, позивачем, відповідно до умов п.3.1. Договору була перерахована сума грошових коштів у розмірі 75000грн., яка була направлена в рахунок оплати винагороди Повіреному, що підтверджується копією Квитанції №185752312 від 17 жовтня 2017 року. 03 листопада 2017 року Позивач звернувся до Відповідача з Заявою про анулювання договору на підставі п.4.2.1. Договору. Вищевказаним пунктом Договору передбачено, що у випадку коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, Винагорода, яка вказана у п.3.1. даного Договору, поверненню не підлягає. Позивач самостійно здійснював оплату послуг Повіреного відповідно до п.3.1. Договору, та чітко зазначив призначення платежу: «сплата винагороди повіреного згідно договору доручення №170054 від 17.10.2017 року» з посиланням на саме оплату послуг повіреного. Тобто позивачу були відомі умови Договору та він на свій розсуд сплачував платіж саме за послуги Повіреного. Окрім цього, позивач у своєму позові посилається на неспівмірні витрати Повіреного, але це твердження не може братися до уваги, оскільки на формування ціни відповідної послуги впливає значна кількість економічних факторів, в т.ч. значний розмір ціни на автомобіль та можливість позивача у будь-який момент розірвати договір. Вичерпний перелік несправедливих умов договору визначений ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Жоден пункт вищевказаної статті не містить умови про несправедливість розміру ціни, яка була погоджена у договорі. Посилання позивача на недійсність Договору є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України. Згідно з пунктом 10.8. Договору, підписання Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору. Тобто, Довіритель мав можливість ознайомитися та зрозуміти усі визначення, умови і зміст договору. Окрім того, на момент підписання Договору, особа Довірителя мала повну цивільну дієздатність. Довіритель, як цивільно-дієздатна особа, мав можливість обговорити питання, які мають відношення до укладеного Договору, з представником Повіреного та відмовитися укладати такий Договір, чого не було здійснено. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Посилання позивача на те, що представник ТОВ «АВТО КРАЇНА» на момент виконання Договору не мав довіреності є необґрунтованими оскільки довіреність не видавалася Довірителем взагалі. А також. Довіритель 03 листопада 2017 року, відмовився від Договору, тому відповідач ніяк не міг виконати свої обов'язки. Волевиявлення позивача на укладання саме такого Договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці Договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами Договору. З метою ознайомлення з текстом у Позивача була можливість відкладення підписання оспорюваного правочину. Вищевказані обставини свідчать про необґрунтованість вимог позивача, а отже позовна заява не підлягає задоволенню. Представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не мав можливості подати обгрунтовані заперечення. 26.12.2017 року відповідач отримав копію позову з додатками і надав до суду заперечення проти позову, тому клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи було відхилено. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що 17 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Країна» було укладено договір доручення №170054, згідно якого повірений - ТОВ «Авто Країна» уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя - [PERSON], зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням Довірітелю в укладенні ним та/або від його імені договорів поставки, купівлі-продажу або будь-яких інших договорів за якими Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб - Volkswagen Tiguan на умовах найбільш вигідних для Довірителя, вартість транспортного засобу становить 750000грн. (а.с.11-13). Умовами договору (п.3.1) встановлено, що за надання послуг за цим договором довіритель зобов'язаний сплатити на рахунок повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3. договору - 75000грн. Винагорода, зазначена в п.3.1 договору, сплачується довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено договір. Згідно з каитанцією від 17.10.2017 року (а.с.14) позивач [PERSON] перерахував відповідачу винагороду в розмірі 75000грн. згідно з п.3.1. договору доручення. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. За змістом ч.1 ст.1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. Довіритель або повірений мають право відмовити від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доучення є нікчемною. За змістом ч.1 ст.1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір або може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробництва); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічна позиція щодо підстав визнання недійсним договору та кваліфікації несправедливих умов договору викладена у постановах Верховного Суду у справах №6-3020цс15 та №6-65цс16 від 11 травня 2016 року та 6-330цс16 від 08 червня 2016 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Умови договору, що стосуються винагороди повіреного, є несправедливими, зокрема, ті, які стосуються порядків і наслідків дострокового припинення договору та відповідальності сторін. Згідно з п.4.1 договору доручення цей договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови повіреного у випадку відсутності можливості у повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана в договорі або у разі невиконання умов договорі довірителем. Пунктом 4.2. договору передбачено, що довіритель має право відмовитися від договору в односторонньому порядку. Згідно з пунктом 4.2.1 договору у випадку відмови довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладення договору повірений повертає 50 відсотків від сплаченої винагороди повіреного та всі сплачені на виконання договору кошти протягом 30 банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про відмову від договору. У випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням строку, вказаного у цьому пункті договору, винагорода, яка вказана в п.3.1 договору, поверненню не підлягає. Тобто, у випадку відмови довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання, навіть без вчинення повіреним жодних дій на його виконання, позивач [PERSON] позбавлений можливості повернути в повному обсязі сплачену винагороду. А після спливу трьох днів після укладення договору, тобто починаючи з четвертого дня, позивач [PERSON] взагалі не має права на повернення сплаченої винагороди і це не ставиться в залежність від виконання повіреним будь-яких дій на виконання договору. Аналізуючи зміст укладеного договору, суд дійшов висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення, передбачені підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справделивості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які дії на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст.1008, 1009 ЦК України. Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою повіреного, передбачають утримання на користь повіреного від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас, будь-яка відповідальність, компенсація відповідача за порушення умов договору, окрім повернення сплачених коштів відсутня. Пункт 4.1. договору дає право повіреному в односторонньому порядку відмовитися від договору у випадку відсутності можливості у повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана в договорі. В цьому випадку договором (п.4.1.1) передбачено, що повірений зобов'язаний повернути довірителю сплачені ним на виконання договору кошти, які вказані в п.1.3. договору, але договором доручення не передбачено повернення повністю або частково сплаченої винагороди довірителю. Винагорода у розмірі 75000грн. є неспівмірною з затратами Повіреного при укладенні договору, оскільки за вчинення відповідачем інших дій на виконання договору передбачені інші платежі, які належить сплатити позивачу. Договором доручення №170054 від 17.10.2017 року не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «Авто Країна», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору Аналіз змісту пунктів 2.1, 2.2. договору доручення, які передбачають обов'язки повіреного і довірителя, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця, оскільки п. 2.2.3 Договору передбачено, що Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеної п. 1.3 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору. Пунктом 3.4 Договору встановлено, що в разі якщо вартість транспортного засобу, яка зазначається у договорі поставки або будь-якому іншому договорі за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, є вище за вартість транспортного засобу, яка вказана у даному договорі, але не більше ніж на 20 (двадцять) відсотків, то таку різницю Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного протягом трьох днів з моменту отримання відповідної квитанції на доплату, що також є несправедливими умовами, оскільки обмежують Довірителя в праві розірвати договір внаслідок зміни вартості автомобіля, ніж та на яку розраховував Довіритель при укладенні договору. Вищеперелічені положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцим добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1,2 п.п.2-4, 11-13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення винагороди, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів», ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цнами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин суд вважає необхідним визнати недійсним договір доручення №170054 від 17.10.2017 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО КРАЇНА» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО КРАЇНА» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 75000грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1390грн. (640грн. за вимогу немайнового характеру про визнання договору недійсним та 750грн. за вимогу майнового характеру про стягнення коштів).

Outcome: approved