Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації "Жінки Батьківщини", [PERSON], Комунального підприємства "Редакція газети "Сім днів" Рівненської міської ради про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди звернулись [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивують тим, що у номері [NUMBER] від [INFO] Рівненського тижневика « 7 днів» було опубліковано та розповсюджено статтю під назвою: «[INFO]» за підписом автора цієї статті Громадська приймальня ГО «Жінки Батьківщини». Вважають неправдивими, та такими, що ганьблять їх честь та гідність є окремі цитати наведені у вищевказаній статті зокрема: - «… в.о. директора комунального підприємства, спільно з головою правління підрядної організації Рівнеліфт розкрадав бюджетні кошти, виділені на капітальний ремонт ліфтів»; «… [PERSON] спільно з головою правління ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував привласнення та розкрадання коштів, виділених з бюджету на здійснення капітальних ремонтів ліфтів…» та «… керівник ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував із чиновниками м.Костопіль де також було здійснено розкрадання бюджетних коштів під час капремонтів ліфтів…». Вказують, що інформація, викладена в даній статті, містить недостовірні відомості, створює негативний образ, як особисто позивачів так і про їх професійну діяльність як керівників підприємств, що принижує честь гідність, ділову репутацію, а також завдає непоправних моральних страждань та переживань. Зокрема, в статті міститься твердження про те, що вони вчинили розкрадання коштів, тобто особливо тяжкий злочин, відповідальність за який передбачена до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Станом на час звернення ними до суду з позовом, не існує обвинувальних вироків суду, щодо них, яким би було доведено в законному порядку їх вину у вчиненні будь-якого злочину, в тому числі щодо розкрадання та привласнення бюджетних коштів. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник та представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та визнати інформацію, поширену щодо [PERSON], [PERSON], а саме: «… в.о. директора комунального підприємства, спільно з головою правління підрядної організації Рівнеліфт розкрадав бюджетні кошти, виділені на капітальний ремонт ліфтів», «… [PERSON] спільно з головою правління ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував привласнення та розкрадання коштів, виділених з бюджету на здійснення капітальних ремонтів ліфтів…» та «… керівник ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував із чиновниками м.Костопіль, де також було здійснено розкрадання бюджетних коштів під час капремонтів ліфтів…» недостовірною; зобов'язати відповідача спростувати поширену нею недостовірну інформацію; стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень нуль копійок); стягнути з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень нуль копійок) та судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 743,60 грн. В судовому засіданні представник відповідача Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки батьківщини» заявлені позовні вимоги не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Свої заперечення мотивує тим, що жодних конфіденційних відомостей в статті щодо позивачів вказано не було, вся інформація, що була надрукована в статті є відкритою. В статті «[INFO]» за підписом Громадська приймальна ГО «Жінки Батьківщини» в номері [NUMBER] від [INFO] про позивачів було написано не як про пересічних фізичних осіб, а як про публічних осіб, що відіграють певну роль у суспільному житті, тому позивачі повинні усвідомлювати, що вони як публічні особи несуть підвищену відповідальність перед громадськістю. Жодних доказів того, що РОО ВГО «Жінки Батьківщини» заподіяла моральну шкоду позивачам, та яка саме ця шкода, надано не було. Також не було вказано в позові розрахунок, за яким можна визначити, що саме даний розмір моральної шкоди є не завищеним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник заявлені позовні вимоги не визнали, просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. [PERSON] не є автором статті «[INFO]» за підписом Громадська приймальня ГО «Жінки Батьківщини» в номері [NUMBER] від [INFO], а відтак не може бути відповідачем по даній справі. Жодних доказів того, що безпосередньо [PERSON] заподіяла моральну шкоду позивачам та яка саме ця шкода, надано не було. Також не було вказано в позові розрахунок, за яким можна визначити, що саме даний розмір моральної шкоди не є завищеним. Вона не наносила жодної моральної шкоди позивачам своїми діями, та не вчиняла жодних протиправних дій проти позивачів. В судове засідання представник відповідача Комунального підприємства «Редакції газети «Сім днів» Рівненської міської ради в судове засідання не з'явився , однак подав до суду письмові заперечення у яких просив у задоволенні позовних вимог позивачам до них відмовити. Свої заперечення на позов мотивує тим, що оскільки, засновником газети «Сім днів» є Рівненська міська рада, а матеріал для публікації подала до редакції і оплатила депутат Рівненської міської Ради [PERSON], яка при цьому виступала, як очільник об'єднання громадян, що діє під назвою Рівненський обласний осередок Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», то за таких обставин, згідно з діючим законодавством засіб масової інформації не уповноважений перевіряти достовірність наданих для публікації матеріалів. І це є загальноприйнятою практикою. Редакція газети «Сім днів» не має жодного упередження проти названих у означеній публікації осіб. Якщо судом буде доведено, що насправді вони не вчиняли тих дій, у яких їх звинувачує в даній публікації за підписом «Громадська приймальня ГО «Жінки Батьківщини» [PERSON], редакція бере на себе відповідальність опублікувати текст визначеного судом спростування. В даному випадку про наявність умислу Редакції газети «Сім днів» не може бути мови, оскільки ініціатором підготовки цієї публікації була не редакція, а засновник видання в особі депутата Рівненської міської ради [PERSON], яка цю публікацію оплатила. Факт порушення кримінальної справи за вказаними у цій публікації порушеннями справді має місце. Тож, цілком може статися, що ця кримінальна справа завершиться обвинувальним висновком і рішенням суду. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що у номері [NUMBER] від [INFO] Рівненського тижневика « 7 днів» було опубліковано статтю «[INFO]» за підписом автора Громадська приймальня ГО «Жінки Батьківщини». У вищевказаній статті зазначено, що: - «… в.о. директора комунального підприємства, спільно з головою правління підрядної організації Рівнеліфт розкрадав бюджетні кошти, виділені на капітальний ремонт ліфтів»; «… [PERSON] спільно з головою правління ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував привласнення та розкрадання коштів, виділених з бюджету на здійснення капітальних ремонтів ліфтів…» та «… керівник ПрАТ «Рівнеліфт» [PERSON] організував із чиновниками м.Костопіль де також було здійснено розкрадання бюджетних коштів під час капремонтів ліфтів…». Як вбачається з позовної заяви позивачі звернулися до суду із позовом до трьох осіб - відповідачів - Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» , [PERSON], та Комунального підприємства «Редакції газети «Сім днів» Рівненської міської Ради. В ході розгляду справи та вирішення питання про те, хто ж саме має нести відповідальність за поширення недостовірної інформації у судовому засіданні було встановлено, що фізична особа [PERSON] особисто подала до редакції газети «Сім днів» статтю під назвою «[INFO]» за підписом автора громадська приймальна ГО «Жінки Батьківщини» та особисто готівкою оплатила за її розміщення. При цьому, в судовому засіданні [PERSON], стверджувала що вона діяла не з власної ініціативи, а за дорученням правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» посилаючись на витяг із протоколу №5 від 15 березня 2014 року засідання правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». На підтвердження своїх пояснень [PERSON] надала суду зазначений вище витяг. З дослідженого в судовому засіданні витягу із протоколу №5 від 15 березня 2014 року засідання правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» вбачається, що члени правління : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] розглядало питання пов'язані із вищевказаною публікацією. Однак, у відповідності до п.4.71. розділу ІУ Статуту Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» вищим керівним органом місцевих осередків є загальні збори, що проводяться не рідше одного разу на рік. Правління місцевого осередку, обирається загальними зборами місцевого осередку (п.4.7.3. Статуту). У відповідності до частин 1,2 ст.15 Закону України «Про об'єднання громадян» для реєстрації об'єднань громадян його засновники подають заяву. До заяви додаються статут (положення), протокол установчого з'їзду (конференції) або загальних зборів, відомості про склад керівництва центральних статутних органів, дані про місцеві осередки, тощо. У відповідності до п.3 Положення про порядок легалізації об'єднань громадян. Затвердженого постановою КМУ 26 лютого 1993 року №140, для реєстрації об'єднання громадян до реєструю чого органу подається заява, підписана не менш, як трьома засновниками об'єднання громадян або їх уповноваженими представниками. До заяви додаються: 1) статут (положення) в двох примірниках; 2) протокол установчого з'їзду (конференції) або загальних зборів, які прийняли статут (положення); 3) відомості про склад керівництва центральних статутних органів (із зазначенням прізвища, імені, по батькові, року народження, місця постійного проживання, посади (заняття), місця роботи); 4) дані про наявність місцевих осередків (додаток №2), підтверджені протоколами конференції (зборів); 5) документ про сплату реєстраційного збору; 6) відомості про засновників об'єднання громадян або спілок об'єднання громадян (для громадян - із зазначенням прізвища, імені, по батькові, року народження, місця постійного проживання; для спілок об'єднань громадян - назви об'єднання, місцезнаходження вищих статутних органів, а також доданням копії документа про легалізації). Зміни до статутних документів, зареєстрованих об'єднань громадян підлягають обов'язковій реєстрації (ст.15 Закону України «Про об'єднання громадян»). Отже, Рівненський обласний осередок Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» зобов'язаний був подавати до реєструючого органу документи про кількісний та особовий склад правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». За клопотанням представника позивача [PERSON], яке судом було задоволене, витребувано з реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції належним чином завірені копії документів, що подавалися заявником під час державної реєстрації Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». У відповідності до протоколу загальних зборів Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» від 03 грудня 2008 року загальними зборами обрано правління в кількості 6 чоловік, персонально: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, вищевказані особи увійшли до складу правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської організації «Жінки Батьківщини». У відповідності до п.4.7.4 Статуту правління є правомочним, якщо в його роботі бере не менше половини його членів (вищевказаного персонального складу) при цьому, рішення приймаються простою більшістю присутніх на засіданні членів правління. Подані ж відповідачем [PERSON] протокол №2 конференції Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» від 11 серпня 2012 року, протокол №3 звітної конференції Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» від 10 травня 2012 року, якими начебто встановлюється склад правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» не може бути прийнятий судом, як належний та допустимий доказ кількісного та особового складу правління відповідача Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», оскільки установчими документами Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» не передбачено обрання правління на конференції місцевого осередку. У відповідності до статей 58,59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, наданий [PERSON] витяг з протоколу №5 від 15 березня 2014 року засідання правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» не може вважатися належним та допустимим доказом рішення правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», оскільки громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були обрані загальними зборами до складу правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» та не входять до його складу. З наведеного вбачається, що правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» у персональному складі обраному загальними зборами 03 грудня 2008 року, у спосіб, передбачений статутом Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» не уповноважувало [PERSON] діяти від імені Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» з питань поширення недостовірної інформації щодо позивачів. У судовому засіданні [PERSON] заявила, що вона буде представником Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», оскільки являється головою Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». Проте, її доводи не відповідають дійсності. Так, у відповідності до пунктів 4.7.1., 4.7.4. статуту Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» вищим керівним органом місцевих осередків є загальні зроби, а у період між загальними зборами осередком керує правління. Статут не надає голові осередку права представлення інтересів осередку. Рішення правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» щодо уповноваження [PERSON] на представництво у суді інтересів осередку по даній справі також немає. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що [PERSON] не може у даній справі представляти інтереси Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», який не уповноважував її на це. Крім того, орган масової інформації, його працівники та автор не відшкодовують моральної шкоди у випадках, передбачених ст.42 Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст.67 Закону «Про телебачення і радіомовлення», ст.35 Закону «Про інформаційні агентства», ст.17 Закону «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів». Зокрема, редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян, якщо: ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника; вони містяться у відповіді на інформаційний запит щодо доступу до офіційних документів і запит щодо надання інформації, наданої відповідно до вимог Закону «Про інформацію»; вони є дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів, організацій і об'єднань громадян; вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Оскільки, засновником газети «Сім днів» є Рівненська міська рада, а матеріал для публікації подала до редакції і оплатила [PERSON], яка не мала права виступати від імені Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини», так-як не уповноважена була на це , то за таких обставин, згідно з діючим законодавством засіб масової інформації не уповноважений був перевіряти достовірність наданих для публікації матеріалів та відповідати за публікацію відомостей, які надала [PERSON], а також не може відповідати за дії [PERSON] Рівненський обласний осередок Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». Отже, відповідальною за публікацію статті, що у номері [NUMBER] від [INFO] Рівненського тижневика « 7 днів», «[INFO]» є [PERSON], як фізична особа. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Зазначена конституційна норма узгоджується із ст.10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства. Статтею 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. До відомостей, що порочать особу й можуть бути спростовані в передбаченому законом порядку відноситься інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, яка на її думку порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладенням в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як зазначено у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Як зазначив у своєму рішення Конституційний суд України від 10 квітня 2003 року у справі №1-9/2003, та зауважено у Постанові Пленуму Верховного суду від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернення громадян до правоохоронного органу. Що містить певні відомості про недодержання законів посадовими чи службовими особами передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на те законом посадовими особами. Тому, такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу України не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас, наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність згідно із законодавством України. Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивачки, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Тобто, вимагати прилюдного спростування та відповіді можуть фізичні особи, стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права. Суд вважає, що інформація, викладена в даній статті, містить недостовірні відомості, створює негативний образ, як особисто позивачів так і про їх професійну діяльність як керівників підприємств, що принижує честь гідність, ділову репутацію, а також завдає непоправних моральних страждань та переживань. Зокрема, в статті міститься твердження про те, що позивачі вчинили розкрадання бюджетних коштів, тобто скоїли особливо тяжкий злочин, відповідальність за який передбачена КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Отже, звертаючись в засоби масової інформації із вказаною статтею [PERSON] не повідомила певні відомості про недодержання законів посадовими чи службовими особами та не повідомила, з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян з метою їх перевірки уповноваженими на те законом посадовими особами, а звинуватила позивачів у скоєнні ними злочину. Відтак, розповсюджена щодо позивачів інформація є негативною, а відповідно до ч.2 ст.277 ЦК України - недостовірною. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно од Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень ст.277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Оскільки такі діяння позивачів є кримінально-караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України, ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до п.2 ч.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Станом на час прийняття рішення судом, не існує обвинувального вироку суду щодо [PERSON] та [PERSON], яким би було доведено в законному порядку вину позивачів у вчиненні будь-якого злочину, в тому числі щодо розкрадання та привласнення бюджетних коштів. Встановлені обставини судом підтверджуються повідомленням УМВС України Рівненської області Управлінням аналітичного забезпечення за № 8/840 від 04 червня 2014 року з якого вбачається, що [PERSON] [INFO], уродженець с.Малий Мидськ Костопільського району Рівненської області та [PERSON], [INFO], уродженець м.Челябінськ Росія, за обліками УІАЗ УМВС України в Рівненській області вважаються такими, що не притягувалися до кримінальної відповідальності, судимості не мають та в розшуку не перебувають. З дослідженого в судовому засіданні інформаційного листа першого заступника начальника УМВС України в Рівненській області від 17 вересня 2014 року №1/51 зі вбачається, що на звернення [PERSON] надано наступну інформацію: що 02 вересня 2014 року СУ УМВС у кримінальному провадженні №12013190020000311 за ознаками правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.366 КК України закінчено досудове розслідування на підставі ч.2 п.3 ст.283 КПК України шляхом направлення обвинувального акту до суду. Кримінальне провадження №12014180150000025 від 10 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 с.191 КК України перебуває у провадженні слідчого відділення Костопільського РВ УМВС та у ньому проводяться необхідні слідчі розшукові дії з метою закінчення досудового розслідування. До показань допитаних в судовому свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказали, що ними 15 березня 2014 року на засідання правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини» вбачається, членами якого вони є, надавалось право [PERSON] звернутись в засоби масової інформації для опублікування вказаної статті правління, суд відноситься критично, оскільки вони є зацікавленими в результаті розгляду справи і не є легітимними членами правління Рівненського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації «Жінки Батьківщини». Таким чином, усі вищенаведені відомості, розповсюджені відповідачем, не відповідають дійсності, принижують честь, гідність, ділову репутацію позивачів. Викладене вище переконливо свідчить про порушення наступних особистих немайнових прав: на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України) та на недоторканість ділової репутації (ст.299 ЦК України). У відповідності до ст.277 ЦК України позивачі мають право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує їх особисті немайнові права. Тому суд вважає, що недостовірна інформація щодо позивачів має бути спростована у такий же спосіб, у який вона була поширена, за рахунок особи, що її поширила. Щодо позовних вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями фізичній особі. Відповідно до пункту 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Своїми протиправними діями, які виразилися у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації, відповідачі завдали позивачам значної моральної шкоди. Неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідачів завдано позивачам немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, вони реально відчували фізичні (змушені були звертатися до лікарів) та душевні страждання, які зробили негативні зміни у їх житті: щоденні думки та спогади про свою роботу (де вони чесно та сумлінно працювали), втрата активного соціально-політичного життя, насторога, переживання емоційний психологічний дискомфорт, знижений, подавлений настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність дратівливість, бажання уникати контактів з друзями та знайомими, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Враховуючи вище викладене, суд приходить до наступного, оскільки безумовно, моральну шкоду не можливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки людство не виробило критеріїв майнового виразу душевного болю, страждань, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація шкоди не може бути адекватною реальним стражданням, а її розмір носить чисто умовний вираз, заявлена грошова сума позивачами в рахунок відшкодування їм моральної шкоди з врахуванням меж розумності і справедливості є адекватною, з якою і погоджується суд. На підставі викладеного,

Outcome: approved