Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька, посилаючись на наступне. [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 09 грудня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області. До дня смерті батько був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті у [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . За життя батько спадковим майном належним майном не розпорядився, заповіту не залишив. Він є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає. Також немає і спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку, що визначено ст.1241 ЦК України. Після відкриття спадщини, у встановлений законом шестимісячний строк, він звернувся до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно. До майна померлого [PERSON] приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апальковим Є.В. відкрито спадкову справу № 66547738. 30.11.2020 року він отримав від відмову у вичинені нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю оформлених, відповідно до чинного законодавства, правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до Договору про надання у безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою 16.06.1970 року за реєстровим № 1-606, батькові [PERSON] надано право безстрокового користування земельною ділянкою, загальною площею 423 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] на відведеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок (літ.«А»), загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею - 15,6 кв.м.; літню кухню (літ.«Б»); підвал (літ.«В»); вбиральню (літ.«Г»); душ (літ.«Д»); сарай (літ.«Е»); а також спорудження 1-5,1; що підтверджується технічним паспортом та довідкою, виданою Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21.10.2020 року. Він позбавлений можливості оформити свої спадкові права після смерті батька, оскільки спадковий будинок [PERSON] збудував на відведеній для забудови ділянці у 1984 році, проте, за життя не оформив право власності на нього. З моменту смерті батька і на даний час він фактично прийняв спадщину, оскільки вступив у володіння спадковим майном, стежив за його станом, оплачував комунальні послуги та всі інші обов`язкові платежі, зберігає в будинку своє майно та постійно там проживає. За даними комунального підприємства «Нікопольське МБТІ» від 21.10.2020 року, вих.№ 1568, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року - не зареєстровано. На теперішній час, так як його батько [PERSON] помер, він не має можливості ввести в експлуатацію самочинне будівництво. Він має намір зараз повноцінно розпорядитися вказаним майном, але для цього йому потрібно, відповідно до чинного законодавства, оформити свої права на спадщину. Заяву про відмову від спадщини він не подавав. Визнати за ним право власності на спадкове майно можливо лише у судовому порядку. Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , будівництво спадкового житлового будинку було здійснено у 1984 році, а господарських будівель та споруд - у період 1971-1990 рр. У цей час питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 2 8502-11, і прийнятою, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Таким чином, вважає, що є всі підстави для задоволення його позовних вимог, оскільки він є єдиним спадкоємцем за законом, але не може оформити спадщину у нотаріальному порядку в зв`язку з відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Через це звернувся до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.88), представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.86). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають подружжя, діти та батьки спадкодавця. Згідно з ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер батько позивача по справі [PERSON] (а.с.11, 82-84), який до дня смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16, 18-25). На день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-10, 15). За життя спадкодавець належним йому майном не розпорядився, заповіту не залишив. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, спадкоємців за заповітом, або таких, які мають право на обов`язкову частку (що визначено ст.1241 ЦК України), судом не встановлено. Після відкриття спадщини, у шестимісячний строк, позивач звернувся до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно. В зв`язку з чим, до майна померлого [PERSON] було відкрито спадкову справу № 66547738. Однак, 30.11.2020 року позивач отримав відмову у вичинені нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю оформлених, відповідно до чинного законодавства, правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.12-13). Відповідно до Договору про надання у безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою 16.06.1970 року за реєстровим № 1-606, спадкодавцеві [PERSON] надано право безстрокового користування земельною ділянкою, загальною площею 423 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). За життя [PERSON] на відведеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок (літ.«А»), загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею - 15,6 кв.м.; літню кухню (літ.«Б»); підвал (літ.«В»); вбиральню (літ.«Г»); душ (літ.«Д»); сарай (літ.«Е»); а також спорудження 1-5,1; що підтверджується технічним паспортом (а.с.8-10) та довідкою № 1568, виданою Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21.10.2020 року (а.с.15). Однак, оскільки спадковий будинок [PERSON] , хоч і збудував на відведеній для забудови ділянці у 1984 році, проте, за життя не оформив право власності на нього, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права після смерті батька,. З моменту смерті батька і на даний час позивач по справі фактично прийняв спадщину, оскільки вступив у володіння спадковим майном, стежив за його станом, оплачував комунальні послуги та всі інші обов`язкові платежі, зберігає в будинку своє майно та постійно там проживає. На теперішній час, так як [PERSON] помер, позивач не має можливості ввести в експлуатацію самочинне будівництво. Однак, має намір повноцінно розпорядитися вказаним майном. Тому, для цього позивачу потрібно, відповідно до чинного законодавства, оформити свої права на спадщину. Заяву про відмову від спадщини позивач про справі не подавав. За померлою особою не можна визнати право власності, оскільки правоздатність такої особи припиняється з її смертю (ст.25 ЦК України ). Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст.1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом, незалежно від черги. Згідно із ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадщину" від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно вимог п.п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР, який діяв на час будівництва спадкового будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. В судовому засіданні встановлено, що, згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , будівництво спадкового житлового будинку було здійснено у 1984 році, а господарських будівель та споруд - у період з 1971 по 1990 роки. У цей час питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 2 8502-11, і прийнятою, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку, таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Дана правова позиція викладена ВСУ у Постанові № 96-137цс13 від 18.12.2013 року. При цьому, відповідно до листа Державної реєстраційної служби № 9 95-06-15-13 від 12.03.2013 року, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що, відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції №240-12-2409 від 01.09.2011 року; 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК України (435-15) вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. Таким чином, спадковий житловий будинок був збудований спадкодавцем, відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, на відведеній для цього земельній ділянці, до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а тому померлий [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та, згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Однак, відсутність реєстрації права власності спірного будинку позбавляє його можливості оформити належне [PERSON] право власності на вказаний будинок в порядку спадкування, відповідно до вимог закону. Таким чином, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Враховуючи викладене та

Outcome: approved