Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач в лютому 2015 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з травня 1994 року по 2005 рік він з відповідачем [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS], а починаючи з 2005 року по травень 2013 року за адресою: [ADDRESS]. За час спільного проживання з відповідачем вони мали спільний бюджет, вели спільні фінансові та господарські справи, спільно проводили вільний час, а також виховували сина відповідача від першого шлюбу. Під час спільного проживання однією сім»єю, ними за спільні кошти було придбано рухоме майно необхідне для комфортного життя. В тому числі в 2008 році був придбаний автомобіль марки DAEWOO модель LANOS NF 69Y , 2008 року випуску , державний номер [NUMBER] вартістю 52600 грн. Згідно технічного паспорту вказаний автомобіль зареєстрований на ім'я відповідача з правом керування на позивача [PERSON] . Позивач зазначає, що між ними була досягнута усна домовленість щодо користування спірним автомобілем, а саме автомобіль залишається у власності відповідача, а остання сплачує грошову компенсацію за половину вартості автомобіля рівними частинами по 3000 грн., починаючи з травня 2014 року. Однак позивач отримав тільки один платіж, а в подальшому усна домовленість відповідачем не виконується, а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. На підставі вищевикладеного, позивач просить встановити факт проживання його з відповідачем однією сім»єю , як чоловіка та жінки, без шлюбу, визнати автомобіль марки DAEWOO модель LANOS NF 69Y , 2008 року випуску , державний номер [NUMBER] їх спільною сумісною власністю, стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 23300 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримала позов та просили його задовольнити з викладених в ньому підстав, надавши суду свої письмові пояснення. Відповідач та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, надавши суду свої письмові заперечення, в яких вказали, що [PERSON] та [PERSON] були знайомі з 1994 року, але не проживали однією сім»єю як чоловік та дружина, у кожного був свій бюджет, спільного господарства не вели, оскільки кожен з них звик до певної самостійності, кожен був матеріально незалежний, між ними склалися дружні відносини. Вказала, що спірний автомобіль вона купувала за свої особисті кошти, а тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 008745 від 15.07.2008 року укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та [PERSON] , остання придбала автомобіль марки DAEWOO модель LANOS NF 69Y , 2008 року випуску , вартістю 52 600 грн. , що підтверджується квитанцією №38 від 15.07.2008 року (а.с.6). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником спірного автомобіля, із зазначенням права керування [PERSON] та [PERSON]( а.с.5). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 січня 2002 року по 24 грудня 2002 року. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі коли є спір про право він розглядається в порядку позовного провадження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21.12.2007 р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також того, що автомобіль є спільним майном сторін, що проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, який підлягає поділу між сторонами в рівних частках, позивач просить взяти до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків. Покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом оцінюються критично, оскільки вони являються близькими родичами, а надані ними в судовому засіданні покази достовірно не підтвердили обставини проживання однією сім`єю. Пояснення у судовому засіданні свідка [PERSON] також у своїй сукупності не підтвердили обставини проживання сторін однією сім`єю, а лише вказав , що [PERSON] проживав та робив ремонт в квартирі [ADDRESS]. Натомість свідок [PERSON] пояснив в суді, що у них з [PERSON] з травня 2008 року склалися близькі стосунки, коли він приходив до [PERSON] за місцем її проживання , будь-якого чоловіка він не бачив, зі слів [PERSON] йому відомо, що у неї були стосунки з [PERSON] Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона з [PERSON] перебуває в дружніх стосунках, вони разом працюють, ніколи [PERSON] не говорила, що вона перебюває у фактичних сімейних відносинах з будь-яким чоловіком. Сторонами в судовому засіданні не заперечується той факт, що позивач та відповідач з травня 1994 року спільно проводили вільний час, виїжджали з метою відпочинку за межі області, мали спільних знайомих і друзів. Правова позиція позивача та представника відповідача ґрунтується на положеннях ст. 74 СК України (якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними), відповідних положеннях ст. ст. 60 - 61, 65 СК України. Згідно частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз вказаних норм закону, дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Належних і допустимих доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї позивачем не надано. Обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені. Твердження позивача про те, що між ними досягнута усна домовленість про сплату відповідачем половину вартості спірного автомобіля є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, а саме розпискою [PERSON] від 24.04.2014 року про відсутність будь-яких претензій щодо спірного автомобіля. Посилання позивача, що автомобіль придбаний за спільні кошти сторін та він вказаний в свідоцтві про реєстрацію спірного автомобіля, як такий, що має право керувати вказаним автомобілем, не беруться до уваги судом , оскільки внесення запису про осіб, які мають право керувати автомобілем не підтверджує право власності на автомобіль такої особи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, набутого під час спільного проживання, задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed