Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «СКФ Україна» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Свій позов обгрунтовує тим, що 25.02.1992 року він був прийнятий на роботу вантажником в транспортний цех 28-го державного підшипникового заводу, правонаступником якого на теперішній час є відповідач ПАТ «СКФ Україна». 22.03.1995 року о 16.00 год. він, перебуваючи на роботі, у звязку з незадовільною організацією робіт отримав тяжку травму правої ноги. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з ним під час виконання трудових обовязків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 22.12.1995 р. Внаслідок нещасного випадку на виробництві він отримав ушкодження здоровя у вигляді консолідованого перелому шийки правої стегнової кістки без відновлення структури кістки. Весь курс лікування він проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Він тривалий час знаходився на лікуванні, але функції правої ноги в нього не відновились. Відповідно до лікарсько-консультативного висновку, виданого Волинською обласною клінічною лікарнею в нього встановлено правосторонній консартроз ІІІ-го ступеня з різким порушенням функцій нижньої кінцівки Висновком медико-соціальної комісії від 12.12.2002 року йому було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40 % та третю групу інвалідності. На даний час він є інвалідом третьої групи, не може повноцінно користуватися правою ногою, що супроводжується незручностями у повсякденному житті, веденні господарства, оскільки його права нога, внаслідок отриманої травми, коротша за ліву на 5 сантиметрів, носить спеціальне ортопедичне взуття, тому змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Отриманим трудовим каліцтвом йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає. Задану моральну шкоду він оцінює у 100000 грн. Просить суд стягнути з ПАТ «СКФ Україна» на його користь моральну шкоду у звязку з отриманим 22.03.1995 року трудовим каліцтвом у розмірі 100000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що дійсно 22.03.1995 року з [PERSON] на підприємстві відповідача трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав тяжку травму правої ноги, про що складено акт про нещасний випадок на виробництві від 22.12.1995 р. Згідно даного акту [PERSON] було порушено правила з техніки безпеки при піднятті в дверний проріз, тобто нещасний випадок стався з вини позивача. Також позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надав доказів заподіяння такої шкоди саме відповідачем. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.02.1992 року позивач був прийнятий на роботу вантажником в транспортний цех 28-го державного підшипникового заводу, правонаступником якого на теперішній час є відповідач ПАТ «СКФ Україна». Дана обставина підтверджується трудовою книжкою виданою на імя [PERSON] 10.06.1973 року (а.с.5-8). 22.03.1995 року під час виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача з [PERSON] трапився нещасний випадок, в результаті якого позивач впав з висоти, про що було складено акт № 5 про нещасний випадок від 22.12.1995 року (а.с.3-4). 12.12.2002 року Луцькою міською МСЕК йому була встановлена Ш група інвалідності від трудового каліцтва та 40 % втрати професійної працездатності (а.с. 13-14). Таким чином спірні правовідносини між сторонами виникли з 12.12.2002 року, тобто з дня встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. 26.01.2015 року Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України призначено [PERSON] щомісячну грошову суму в розмірі 822,08 грн.(а.с.15). Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Аналогічне положення міститься і в ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. З акту №5 про нещасний випадок від 22.12.1995 року вбачається, що причинами нещасного випадку, що стався з [PERSON], є порушення позивачем правил техніки безпеки при піднятті в дверний пройом, незадовільна організація робіт. Суд вважає, що\~факт порушення відповідачем\~\~правил техніки безпеки позивача [PERSON], а саме незадовільна організація роботи, мав місце. Виходячи з викладеного, доводи ПАТ «СКФ Україна» про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, з тих підстав, що він\~\~особисто\~\~винний\~\~у нещасному випадку, суперечать нормам діючого законодавства.\~\~ Згідно\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нещасний випадок з позивачем [PERSON] 22.03.1995 року стався при виконання ним трудових обов"язків, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями даними в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілим, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, зокрема ступінь вини працівника та підприємства у настанні даного нещасного випадку, ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності така втрата становить 40 %, у звязку з чим позивачу встановлено Ш групу інвалідності довічно, отримане ним ушкодження здоровя є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, \~з врахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 30000 грн. Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial