Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

в червні 2018 року позивач ФОП [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 6000,00 грн. за договором про надання юридичних послуг. В обґрунтування позову зазначено, що 13.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н, за умовами якого позивач (виконавець) зобов`язався надати юридично-консультативні послуги відповідачу (замовнику) щодо перерахунку пенсії. Умовами договору передбачено здійснення представництва інтересів замовника в усіх органах та в суді. На виконання договору позивачу відповідачем була надана нотаріально посвідчена довіреність. Позивачем було надано відповідачу послуги в повному обсязі, та відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2017 року, яке набрало законної сили 29.09.2017 року, позов [PERSON] було частково задоволено. У відповідності до п. 5.1.3 договору, у випадку вирішення справи на користь замовника, останній, додатково сплачує виконавцю грошову винагороду в розмірі 6000 грн. не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Надіславши відповідачу вимогу з проханням погасити заборгованість за договором, відповідач заборгованість за договором не погасив, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду та просить стягнути заборгованість в примусовому порядку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2018 року, позов було передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва. 30.07.2018 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.11.2018 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року, позов було задоволено. Ухвалою Голосіївського районного суд м. Києва від 20.12.2019 року, заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі № 761/21801/18, було задоволено. Поновлено відповідачу [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року у справі № 761/21801/18. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року у справі № 761/21801/18, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Подав суду письмову заяву про молі вість розгляду справи за наявними у справі доказами. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, зокрема, посилаючись на те, що ним умови укладеного договору виконані в повному обсязі та сплачено позивачу всі кошти за договором в повному обсязі. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є фізичною особою підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану зі сферою права (а.с.4). 13.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н, за умовами якого позивач (виконавець) зобов`язався надати юридично-консультативні послуги відповідачу (замовнику) щодо перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про індексацію доходів громадян» (а.с.6). За умовами договору послуги можуть здійснюватись шляхом представництва інтересів замовника в усіх органах, у випадку необхідності складання адміністративного позову, апеляційної та касаційної скарги, інших процесуальних документів, представництво інтересів в суді. Замовник зобов`язався за договором сплатити виконавцю винагороду (гонорар) в розмірі і в строки, передбаченими цим договором. Відповідно до п.5.1.3 договору, у випадку вирішення справи на користь замовника, останній, додатково сплачує виконавцю грошову винагороду в розмірі 6000 грн. не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. На виконання договору позивачу відповідачем була надана нотаріально посвідчена 13.03.2017 року довіреність (а.с.7). Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2017 року у справі 761/14216/17, яке набрало законної сили 29.09.2017 року, позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії, - було частково задоволено (а.с.8-9) 25.01.2018 року позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату коштів в сумі 6000 грн. (а.с.10), однак, доказів належного отримання та/або неотримання із зазначенням причин зазначеного листа відповідачем матеріали справи не містять. Крім того, в ході розгляду справи стороною відповідача було надано суду копію рахункової квитанції серії АБІА № 186529 від 13.03.2017 року, відповідно до якої судом було встановлено, що 13.03.2017 року позивач отримав від відповідача 12000,00 грн. в якості оплати за договором від 13.03.2017 р., тобто фактично всю суму, обумовлену сторонами під час укладення договору. Доказів фактичного не отримання грошей від відповідача, як і доказів недійсності зазначеної рахункової квитанції, стороною позивача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Суд зазначає, що правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Суд звертає увагу на те, що доводи та обґрунтування позивача, в ході розгляду справи були повністю спростовані та суду надано докази належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором, а відтак твердження сторони позивача про наявність у відповідача боргу за договором є безпідставними та повністю спростовуються зібраними у справі доказами. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Враховуючи викладене, а також аналізуючи надані сторонами докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення коштів за договором в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, повністю спростовані доказами, які були надані відповідачем, а відтак позов є безпідставним, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed