Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Виноградівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги позову мотивовано тим, що з 1998 року позивач добросовісно володіє, продовжує відкрито, безперервно володіти земельною ділянкою, площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до частини шостої статті 118 Кодексу, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідно до ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до орану державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Позивач, зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з приводу оформлення на мене право власності на дану земельну ділянку, оскільки він понад 15 років безперервно користується нею, однак відповідач відмовив йому в цьому, мотивуючи неможливістю виділити йому дану земельну ділянку, та рекомендував звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Позивач [PERSON], про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач-представник Виноградівської міської ради, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений належним чином своєчасно, в судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення позову (а.с.49). Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що з 1998 року позивач добросовісно володіє, продовжує відкрито, безперервно володіти земельною ділянкою, площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Даний факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Виноградівської міської ради Виноградівського району від 03.03.2014 року за №02-9/364 (а.с.8). Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з положеннями статті 116 Кодексу, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, серед інших випадків одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.. Відповідно до частини шостої статті 118 Кодексу, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідно до ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до орану державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Окрім того, відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Таким законом є Земельний кодекс України. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна має право пред*явити позов про визнання права власності, якщо дане право оспорюється або не визнається другою особою, а також якщо загублені документи, які посвідчують його право власності. Позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з приводу оформлення на мене право власності на дану земельну ділянку, оскільки він понад 15 років безперервно користується нею, однак відповідач відмовив йому в цьому, мотивуючи неможливістю виділити йому дану земельну ділянку, та рекомендував звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю (а.с.9). Інститут набувальної давності захищає права справжнього володільця і є одним із способів набуття права власності, який базується на сукупності таких обставин, як тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном. Для набуття права власності на таке майно володілець має звернутися у суд із заявою про визнання за ним права власності, що виникло внаслідок спливу набувальної давності. В разі винесення судового рішення, яким така заява задоволена, та набранням таким рішенням законної сили і є підставою для виникнення права власності на таке майно, крім тих видів нерухомого майна, право власності на яке підлягає реєстрації. Слід зазначити, що право власності на нерухоме майно виникає саме з моменту державної реєстрації. Так, згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, одним із способів захисту такого, зокрема є визнання права. Відповідно до норм ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Право власності (ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України) набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням всього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що існують обставини, які є підставою для визнання за позивачем [PERSON] права власності на вище вказане нерухоме майно.

Outcome: approved