Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 20 квітня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, ст. 38 КЗпП. Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу 21 лютого 2019 року. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 квітня 2018 року до 21 лютого 2019 року в розмірі 88260,70 грн., судовий збір в розмірі 882,60 грн. 10 червня 2019 року представник ПрАТ «Рівнеазот» Філонік Я.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить звільнити ПрАТ «Рівнеазот» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні Зінькевич О. [PERSON] . Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, відзив представника відповідача, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ПрАТ «Рівнеазот». Відповідно до записів трудової книжки БТII № [NUMBER] , наказом № 715-ВК від 18 квітня 2018 року позивач була звільнена з роботи з 20 квітня 2018 року за статтею 38\~КЗпП\~України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог статті 116\~КЗпП\~України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117\~КЗпП\~України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини по невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до довідки виданої ПрАТ «Рівнеазот», станом на 01 квітня 2018 року [PERSON] належить до виплати 20050,01 грн. Відповідно до виписки з карткового рахунку [PERSON] , 21 лютого 2019 року було виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 20050,01 грн., що не заперечується відповідачем. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2018 року до 21 лютого 2019 року в розмірі 88260,70 грн. Суд погоджується з розміром середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача в розмірі 88260,70 грн. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов"язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 882,60 грн., за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: approved