Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання правочинів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, скасування рушення про передачу земельної ділянки та повернення майна, визнання недійсною довіреності. У підтвердження позовних вимог зазначив, що у 2007 році він набув права власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Право власності на домоволодіння набуто шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого 19.03.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим № 2345. У квітні місяці цього року він дізнався, що належний йому об`єкт нерухомого майна тепер належить іншій особі - [PERSON] . Ця новина стала для позивача абсолютною несподіванкою, оскільки він майно не відчужував, а також не збирався його відчужувати, стягнення в порядку виконавчого провадження не було, майно в заставу не передавалось, і про наявність інших власників навіть не здогадувався. Йому стало відомо, що 06.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.ІІ. посвідчено договір купівлі-продажу за реєстровим № 231 та здійснено державну реєстрацію прав власності за № 19823644 за [PERSON] . Далі 06.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. посвідчено договір купівлі-продажу за реєстровим №232 та здійснено державну реєстрацію прав власності за № 19839843 також за [PERSON] . 27.06.2017 року відбувся черговий перепродаж домоволодіння. Відповідний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем за реєстровим №1512 та зареєстроване право власності за № 21134967 за [PERSON] . І вже з 06.10.2017 року та на даний час власником домоволодіння є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 06.10.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною, за реєстровим № 9490, номер запису про право власності 22710225. Окрім цього, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:01:542:0066, яка розташована під домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпровської міської ради №150.26 від 15.11.201" року про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі. Право власності за [PERSON] зареєстровано 11.12.2017 року за № 13951101 державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Сердюк Є.В. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що ним були отримані копії документів, які стали підставою для посвідчення договорів купівлі-продажу з [PERSON] та потім залучені до матеріалів справи. Відповідно до наданих від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. копій вбачається, що документи, є сфальсифікованими, про що свідчить, по-перше, належність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на домоволодіння, які повинні, при вчиненні правочину щодо відчуження майна, залишитись у нотаріуса, який його посвідчує, по-друге, недостовірні данні в документах, а саме: в архіві у приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. знаходиться копія паспорта Стамблера Мейєр Цві як громадянина України серії [NUMBER] , виданий Дол гинцівського РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 13.05.2005 року. Однак позивач не є громадянином України, а є громадянином Сполучених Штатів Америки, про що свідчить його посвідка на постійне проживання. Також в даному паспорті вклеєна фотографія іншої фізичної особи; в копії паспорта зазначено, що позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак з 30.11.2007 року він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; договори купівлі-продажу за № 231 від 05.04.2017 та за № 232 від 06.04.2017 були укладені представником позивача [PERSON] на підставі довіреності на розпорядження домоволодінням, посвідченої 05.04.2017 року приватним нотаріусом Балаж Мариною Василівною за реєстровим № 624. Однак жодної довіреності позивач не видавав. На довіреності проставлений підпис не позивача, при розшифровці підпису позивач використовує англійські букви; бланк договору купівлі-продажу, який було надано до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П., має той самий номер, що і бланк договору, який знаходиться у позивача, а саме ВЕМ №921060. Однак нотаріальні бланки мають свою особисту серію і номер та не можуть повторюватися. Також на цьому договорі купівлі-продажу відсутня відмітка про реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, яка відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на той момент, повинна була проставлятись на відповідному документі після реєстрації права власності в реєстрі; технічний паспорт, виданий КІІ «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, має інший номер інвентаризаційної справи. Однак при наявності змін технічний паспорт замінюється на новий з позначкою про це в старому технічному паспорті, який залишається у замовника. Матеріал має бути сконцентрований в одній інвентаризаційній справі, паралельні справи не заводяться; в паспорті [PERSON] стоїть позначка про реєстрацію місця проживання в [ADDRESS] з 05 квітня 2013 року, однак остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22 березня 2017 року. Позивач вважає, що його домоволодіння було відчужене за підробленими документами та фактично його позбавлено права власності на майно. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати недійсним наступні договори: договір купівлі-продажу, посвідчений 05.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. за реєстровим №231, укладений з [PERSON] ; договір купівлі-продажу, посвідчений 06.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. за реєстровим №232, укладений з [PERSON] ; договір купівлі-продажу, посвідчений 27.06.2017 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за реєстровим №1512, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі-продажу, посвідчений 06.10.2017 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за реєстровим № 9490, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; довіреність на право розпорядження домоволодінням, видана на ім`я [PERSON] та посвідчена 05.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Мариною Василівною, за реєстровим №624. Також просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно: №34632724 віл 05.04.2017 року, прийняте державним реєстратором Йосипчук К.И. державним нотаріусом Ужгородського міською нотаріальної округу. на підставі якого було зареєстровано право власності за [PERSON] ; №34648651 від 06.04.2017 року, прийняте державним реєстратором Йосипчук К.П. державним нотаріусом Ужгородського міського нотаріальної округу, на підставі якого було зареєстровано право власності за [PERSON] ; №35894617 від 27.06.2017 року, прийняте державним реєстратором Рудкевич Є.В. державним нотаріусом Дніпровського міського нотаріальної округу, на підставі якою було зареєстровано право власності за [PERSON] ; №37455024 від 06.10.2017 року, прийняте державним реєстратором Щетіловою О.В державним нотаріусом Дніпровського міського нотаріальної округу, на підставі якого було зареєстровано право власності за [PERSON] . Також просив суд зобов`язати [PERSON] повернути йому домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення Дніпровської міської ради №150/26 від 15.11.2017 у частині передачі земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у власність [PERSON] та про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за № 38746126 від 15.12.2017 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, оскільки вважав себе належним набувачем спірного домоволодіння. Крім того, старе домоволодіння знесене, на його місці побудований новий будинок. Інші сторони по справі до судового засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Дніпровської міської ради надав до суду заперечення, де просив у позові відмовити в частині позовних вимог до Дніпровської міської ради. Приватні нотаріусу ДМНО Рудкевич Є.В., Щетілова О.В надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вислухав пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст.10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року). Судом встановлено, що 09 березня 2007 року між [PERSON] та громадянином США [PERSON] було укладено договір-купівлі продажу домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений 19.03.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим № 2345. 06.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. посвідчено договір купівлі-продажу Ѕ частини вказаного домоволодіння за реєстровим № 231 та здійснено державну реєстрацію прав власності за № 19823644 за [PERSON] , укладений між останньою та [PERSON] , який діяв від імені позивача. 06.04.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. посвідчено договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння за реєстровим №232 та здійснено державну реєстрацію прав власності за № 19839843 також за [PERSON] , укладений між останньою та [PERSON] , який діяв від імені позивача. 27.06.2017 року відбувся черговий перепродаж домоволодіння. Відповідний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євгеном Володимировичем за реєстровим №1512 та зареєстроване право власності за № 21134967 за [PERSON] . І вже з 06.10.2017 року та на даний час власником домоволодіння є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 06.10.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною, за реєстровим № 9490, номер запису про право власності 22710225. Договори купівлі-продажу за № 231 від 05.04.2017 та за № 232 від 06.04.2017 були укладені [PERSON] на підставі довіреності на розпорядження домоволодінням, посвідченої 05.04.2017 року приватним нотаріусом Балаж Мариною Василівною за реєстровим № 624, яку нібито надав [PERSON] . Відповідно до Висновку експерта № 1651-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 06.08.2019 року, підпис від імені [PERSON] , що розміщений в графі «Підпис» на зворотній стороні довіреності від 05.04.2017 року, що видана на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Мариною Василівною, реєстрованій в реєстрі за № 624 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Довіреністю, відповідно до ст. 244 ЦК України, є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не виявлялася воля на видачу довіреності на ім`я [PERSON] , будь-які документи приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марині Василівні для видачі довіреності [PERSON] не надавалися, отже вказаний правочин є недійсним. Оскільки судом встановлено відсутність волі [PERSON] на відчуження спірного домоволодіння, то суд вважає за необхідне визнати недійсною вищевказану довіреність, а з огляду на це визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] , укладений 05 квітня 2017 року між [PERSON] , який діяв від імені позивача, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Йосипчук К.П., зареєстрований в реєстрі за № 231. А також договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] , укладений 06 квітня 2017 року між [PERSON] , який діяв від імені позивача, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Йосипчук К.П., зареєстрований в реєстрі за № 232. Отже державна реєстрація права власності на спірне домоволодіння за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає скасуванню. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути йому спірне домоволодіння та визнання інших правочинів недійсними, то суд вважає вказані вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину,за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна,переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Проте у позові позивачем вимоги про витребування майна від добросовісного набувача не ставляться, ставиться саме вимога про повернення майна, а суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог згідно ст. 13 ЦПК України. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо скасування рішення Дніпровської міської ради №150/26 від 15.11.2017 про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] та державної реєстрації права власності на земельну ділянку за № 38746126 від 15.12.2017 року, виходячи з наступного. Нормами ст. 13, 142 Конституції України передбачено виключне право органу місцевого самоврядування від імені територіальної громади самостійно розпоряджатися землею, яка є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, оскільки доходи від її використання є складовими у формуванні доходів місцевого бюджету. Положеннями ст. 12, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Нормами п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 ЗК України. Зокрема, вказаною нормою встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. На момент винесення Рішення у відповідача Дніпровської міської ради не було жодної підстави для надання відмови у передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів відповідно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial