Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Січ» про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03 жовтня 2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ» у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі зерносховища 1958 року побудови, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. За умовами зазначеного договору він сплатив ТОВ «Січ» у повному обсязі вартість у сумі 36280,00 грн. придбаного за договором купівлі-продажу нерухомого майна. Після укладання договору купівлі-продажу, відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, з посиланням на те, що ТОВ «Січ» господарською діяльністю не займається, коштів не має, а тому здійснити нотаріальне посвідчення вказаного договору не має можливості, що в свою чергу унеможливлює оформлення його права власності на зазначену нерухомість у встановленому законом порядку. Відповідно до довідки ТОВ «Січ» № 6 від 09 лютого 1996 року колгосп імені Орджонікідзе, Нікопольського району, Дніпропетровської області реорганізовано в агрофірму «Січ» Нікопольського району Дніпропетровської області, яка в свою чергу 16.04.2000 року була реорганізована в ТОВ «Січ» Нікопольского району Дніпропетровської області. Довідкою ТОВ «Січ « № 5 підтверджується, що зерносклад (зерносховище) побудовано господарчим методом колгоспу імені Орджонікідзе у 1958 році і знаходиться на балансі ТОВ «Січ» з 16.04.200 року. Балансова вартість споруди становить 36280,00 грн. Актом обстеження зерноскладу ТОВ «Січ» від 05.09.2017 року підтверджується, що споруда зерносховища знаходиться в аварійному стані. Згідно технічного паспорту, виданого КП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» станом на 27 грудня 2017 року нежитлове приміщення-будівля зерносховища 1958 року побудови, розташоване по [ADDRESS] складається з : Літера А (1)- зерносховище площею 1257,9 кв.м.; Літера А (2)- битовка, площею 21,6 кв.м.; Літера А (3) - склад -110 кв.м., загальна площа - 1389,5 кв.м. Відповідно до технічного висновку ТОВ «ГРАНДТОРГСТРОЙ» нежитлове приміщення будівлі зерносховища 1958 року побудови, загальною площею 1389, 5 кв.м. пригодні до подальшої експлуатації, його оціночна вартість станом на 01 березня 2018 року становить 144302,00 грн. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У зв'язку з цим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. А тому позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі зерносховища 1958 року побудови, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], укладений 03 жовтня 2017 року між ним, [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ», також визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - будівлю зерносховища 1958 р. побудови, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Січ» у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі зерносховища, 1958 року побудови, згідно якого продавець ТОВ «Січ» продав нежитлове приміщення зерносховища, побудоване господарським методом у 1958 році, розташованого за адресою: [ADDRESS], а покупець [PERSON] придбав зазначене нежитлове приміщення зерносховища за 36280,00 грн. В договорі зазначено, що «Продавець» зобов'язаний після отримання коштів обов'язково нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу об'єкта (а.с. 15). Відповідно до довідки ТОВ «Січ» № 6 від 09 лютого 1996 року колгосп імені Орджонікідзе, Нікопольського району, Дніпропетровської області реорганізовано в агрофірму «Січ» Нікопольського району, Дніпропетровської області, яка в свою чергу 16.04.2000 року була реорганізована в ТОВ «Січ» Нікопольського району Дніпропетровської області ( а.с 12). Довідкою ТОВ «Січ» підтверджується, що зерносклад (зерносховище) побудовано господарчим методом колгоспу імені Орджонікідзе у 1958 році і знаходиться на балансі ТОВ «Січ» з 16.04.2000 року. Балансова вартість споруди - 36280,00 грн. (а.с.13). Згідно технічного паспорту на виробничий будинок - нежитлове приміщення [ADDRESS], виданого КП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації, виготовленого станом на 27 грудня 2017 року, нежитлове приміщення - будівля зерносховища 1958 року побудови, розташоване по [ADDRESS] складається з : Літера А (1)- зерносховище площею 1257,9 кв.м.; Літера А (2)- битовка, площею 21,6 кв.м.; Літера А (3) - склад -110,0 кв.м., загальна площа -1389,5 кв.м.( а.с.17). На підставі вищевказаного договору позивач, за погодженою сторонами ціною, за продаж будівлі зерносховища, сплатив ТОВ «Січ» у повному обсязі грошову суму - 36280,00 грн., що підтверджується копією прибуткового касового ордера та квитанцією до нього від 03.10.2017 року ( а.с. 16). Проте відповідачем умови п. 3.1 вищезазначеного правочину не виконано- правочин нотаріально не посвідчено, що є наслідком його недійсності. Так, відповідно до вимог ч. 1,2 статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 7 роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема ні підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яке означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК). Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 с. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2017 року є нікчемним, так як сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, ним передбачено перехід права власності на нерухоме майно, яке обов'язково підлягає нотаріальному посвідченню, а отже для сторін правочину він не створює будь-яких юридичних наслідків, тому даний правочин не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме: тимчасова неможливість здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу у зв'язку із відсутністю грошових коштів на таке посвідчення, позивач не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України (постанова ВСУ від 06.09.2017 у справі № 6-1288цс17). Крім того, позивачем не надано доказів щодо повноважень відповідача на відчуження спірної будівлі. Відповідно, вимоги позивача про визнання права власності на нежитлове приміщення зерносховища, розташоване за адресою: вул. Нікопольська, № 26, м. Марганець не ґрунтуються на законі, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат пов'язаних з розглядом справи, то вони, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed