Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання реальної вартості продажу квартири. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 20.11.2006 року позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. За п.3 цього договору вартість продажу даної квартири склала 20 000 грн. Однак дана суму була занижена і не відповідає дійсності, оскільки реально дана квартира була продана за 505 000 грн., що на той момент було еквівалентно 100 000 доларів США, із яких 20 000 грн. було вказано при оформлені укладеного договору, а 485 000 грн. було оформлено розпискою. За таких обставин просять визнати п.3 оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки він був укладений з порушенням норм діючого законодавства. Зазначені обставини порушують майнові права позивача, так як на даний час відбувається процес розподілу майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судові засідання не з'явились повторно, про розгляд справи були двічі повідомлені судом належним чином за їх місцем реєстрації (а.с.21-22; 28; 31) та проживання (а.с.85-86; 94-95), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не звертались. 3-тя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином (а.с.93), а у направленому зверненні до суду просила розглянути справу у її відсутність у зв'язку з виробничою завантаженістю і винести рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.96). Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що обставини купівлі-продажу квартири реально відображені у договорі, останній був посвідчений та зареєстрований без будь-яких порушень згідно чинного законодавства, перед підписанням [PERSON] перечитував договір, усвідомлював його зміст і, погодившись з ним, підписав текст договору без зауважень. І майже через 10 років він вирішив оскаржити його як на його думку незаконний. Заслухавши позивача, представників позивача та 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено у судовому засіданні, 20.11.2006 року позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. і зареєстрований у реєстрі за №5422 (а.с.6). За змістом п.1 договору [PERSON] передав, а [PERSON] і [PERSON] прийняли у власність в рівних частках кожний належну продавцю квартиру [ADDRESS] за ціну та на умовах визначених цим договором. За п.3 цього ж договору вартість продажу даної квартири склала 20 000 грн., які [PERSON] отримав повністю від [PERSON] і [PERSON] Як вбачається з самого документу, він містить підписи як позивача, так і відповідачів, що свідчить про їх обізнаність, усвідомлення і погодження зі змістом договору. Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Однак позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги про визнання п.3 вказаного договору недійсним на підставі невідповідності змісту даного пункту договору реальним обставинам справи, оскільки реально дана квартира була продана за 505 000 грн., що на той момент було еквівалентно 100 000 доларів США, із яких 20 000 грн. було вказано при оформлені укладеного договору, а 485 000 грн. було оформлено розпискою. У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оглядаючи зміст розписки від 20.11.2006 року, суд вбачає, що [PERSON] отримав від [PERSON] і [PERSON] 505 000 грн., що на поточний момент було еквівалентно 100 000 доларів США, із яких 20 000 грн. за продаж даної квартири, а 485 000 грн. за покращення здійснені в цій квартирі (а.с.7). Оцінюючи зміст даної розписки, суд вважає, що позивач в ній сам особисто розділив суму отриманих коштів за продаж квартири окремо 20 000 грн. від покращень, які вже були в квартирі на суму 485 000 грн. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.11.2006 року був укладений згідно діючого на той момент законодавства і відповідав волевиявленню сторін, що вони і засвідчили своїми підписами, а надані докази позивачем та його представником не підтверджують його невідповідність в частині п.3 договору ст.203; 215 ЦК України, тому в задоволенні позовної вимоги про визнання п.3 договору купівлі-продажу квартири недійсним необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Оскільки позовна вимога позивача про визнання реальної вартості продажу квартири [ADDRESS] 20.11.2006 року в розмірі 505 000 грн. є похідною від першої вимоги, тому вона також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed