Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

оскільки реєстрація відповідача створює перешкоди у вільному користуванні її помешканням, позивач у поданій до суду 31 серпня 2020 року позовній заяві просить визнати відповідача - колишнього чоловіка таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не подав. Сторін відповідно до ст.ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Позивач не заперечує проти винесення заочного рішення. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідача в порядку заочного розгляду. Позивач у суді позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті показала, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 14 жовтня 1998 року по 26 березня 2020 року, проживали у будинку [ADDRESS] . 19 листопада 2011 року її батьки подарували їй вказаний будинок, чоловіку про це було відомо. За час їх проживання у будинку ними проводився лише косметичний ремонт. В листопаді 2019 року чоловік пішов на роботу і більше додому не повертався, повідомив, що у нього все добре і згодом забрав свої речі, які вона йому зібрала. З того часу вони не спілкуються, чоловік дітьми не цікавиться, на розлучення до суду не з"явився, проживає у будинку своєї матері на Волині, йому не чинилися жодні перешкоди у користуванні вказаним будинком. Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, просить позов задоволити, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, стягнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав №32071218 від 16 листопада 2011 року позивачу на підставі договору дарування Р№2-1513 від 09 листопада 2011 року на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2020 року у справі № 570/110/20. Факт непроживання в спірному будинку відповідача [PERSON] підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, виданим Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області від 09 липня 2020 року № 201, Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, виданим Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області від 05 лютого 2021 року № 41, довідкою виконавчого комітету Шпанівської сільської ради від 13 липня 2020 року № 1482, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Дані свідки підтвердили встановлені судом обставини у судовому засіданні. Додатково показали, що відповідача не бачили по місцю його проживання з жовтня 2019 року, [PERSON] підтвердила, що в м.Рівне бачила відповідача і пізніше, але вони не спілкувалася, востанє він приходив на поховання її батька в селі 30 грудня 2019 року. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3\~ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Згідно з ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321\~ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до ст.47\~Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до змісту ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу «позбавлення права користування житловим приміщенням». За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Щодо формулювання позовних вимог, то, не дивлячись на те, що позов поданий з іншими позовними вимогами, фактично це є спір про усунення перешкод в користуванні власністю, і тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України, суд, виконуючи свої процесуальні функції, вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124\~Конституції України та передбачений ЦПК України. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім`ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім`ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст.405 ЦК України). У п.39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. /постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18). Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Із вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом відповідач не звертався. Отже, відповідач протягом тривалого часу не реалізовував своє право на житло та не довів належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст.77-80 ЦПК України) існування у нього перешкод протягом цього періоду для проживання у спірному будинку. Ніким не заперечується, що позивач є власником спірного житлового будинку, в якому проживає відповідач - бувший чоловік позивача, він був вселений до належного позивачу спірного житлового будинку ще до отримання нею права власності на нього, власник цього майна надав право відповідачу користуватись ним. Відповідач більше року спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний; всі витрати по догляду за житлом несе позивач. Однак відповідач у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. За таких\~обставин суд\~вважає,\~що в\~наявності є\~порушене право\~позивача,\~за захистом\~якого спрямоване\~його звернення\~до суду. Отже, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовився від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідача з реєстрації. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Отже, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те,\~що відповідач\~не проживає\~у вказаному\~житлі,\~а позивач\~є його\~власником,\~в якому\~відповідач залишається\~зареєстрованим і\~на час\~розгляду справи,\~позов підлягає\~до задоволення\~по суті. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. При вирішенні питання про понесення витрат\~на правову\~допомогу суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст.137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі. Така позиція закріплена і у п.п.47, 48 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Встановлено, що правничу допомогу у цій справі позивачу надавала адвокат Павлюк Ірина Анатоліївна учасник адвокатського бюро "Павлюк Ірини" відповідно до договору про надання правничої допомоги адвокатом від 20 липня 2020 року. Згідно рахунку на оплату згідно договору про надання правничої допомоги від 20 липня 2020 року загальна вартість наданих послуг становить 2 500 грн., зокрема: за надання юридичної консультації 100 грн., складання вимоги 200 грн., складання позовної заяви 1500 грн., представництво інтересів в Рівненському районному суді Рівненської області 700 грн. На підтвердження факту оплати за надання правничої допомоги надано копію меморіального ордеру №2PL309663 від 23 листопада 2020 року та копію квитанції від 27 серпня 2020 року, згідно якої позивачем сплачено по 1 250 грн. за надання правничої допомоги. За вказаних обставин на підставі зібраних у справі доказах суд приходить до переконання, що позивачем доведено понесення витрат на правову допомогу, розмір якої суд вважає співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені 2 500 грн. витрат за надання правової допомоги. З огляду на викладене,

Outcome: approved