Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом, в якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні належною [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] та зобов'язати відповідача передати їй ключі від цієї квартири, а також вселити позивача у зазначену квартиру. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що право власності [PERSON] на 1/2 частини вказаної квартири було встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2014 року, однак, через протиправну поведінку відповідача, вона не має можливості користуватись правом проживання у цій квартирі, через вчинення перешкод збоку відповідача, який позбавив її цього права. Отже, на думку позивача, її право на безперешкодне користування його власністю є порушеним та підлягає захисту у судовому порядку. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, до канцелярії суду представником позивача була подана заява відповідно до якої представник просить розглядати справу у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило. Враховуючи приписи ст. 169 та ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи і винести рішення за наявними в справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17.11.2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/25829/13-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили. Позивач зазначає, що 19.01.2015 року вона намагалась реалізувати своє право користування власним майном, вселитися разом з неповнолітніми дітьми у належну їй на праві спільної часткової власності квартиру, в якій на той час проживали орендатори. Однак, 20.01.2015 року у зазначеній квартирі з'явився відповідач та шляхом застосування фізичної сили вигнав позивача разом з дітьми. Позивач намагалася притягнути відповідача до кримінальної відповідальності, для чого звернулася до слідчого Приморського РО ОМУ ГУМВС України в Одеській області, що підтверджується копією заяви, з відміткою про прийняття. Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів, судові рушення, що набрали законної судової сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. З огляду на те, що рішенням суду першої інстанції встановлено право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], то позивач, відповідно до ст. 317 ЦК України має право володіння, користування та розпоряджання належною їй частиною квартири. Порядок користування та питання про виділення частини квартири в натурі, Сторонами не вирішувались. Користування житлом, традиційно, виражається в проживанні в ньому. А отже, проживаючи в зазначеній квартирі Позивач реалізує власне право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і кожний із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, враховуючи те, що у судовому засіданні, на підставі наданих доказів, встановлено факт порушення відповідачем права користування, яке є складовою права власності, належною позивачу часткою у квартирі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та право власності позивача підлягає захисту шляхом їх задоволення. Проаналізувавши у сукупності наявні в матеріалах справи докази і пояснення, що наведені в позовній заяві, суд дійшов висновку, що позовна заява є законними у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved