Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

в лютому 2018 року позивач звернулась в суд з позовом до ПАТ «Мостобуд» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації по заробітній платі та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 16.05.2007 року позивач була прийнта на роботу до ПАТ «Мостобуд» на посаду менеджера у відділ зовнішньоекономічної діяльності. 01.04.2010 року її було переведено на посаду менеджера відділу логістики і постачання. 02.12.2013 року [PERSON] було звільнено із займаної посади. В день звільнення їй не була виплачена ані заробітна плата, ані компенсація за невикористану відпустку в сумі 3250,80 грн., ані борг по заробітній платі в сумі 21235,83 грн. На звернення до відповідача, вказані суми заборгованості позивачу виплачені не були. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача: заборгованість по заробітній платі в розмірі 21235,83 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по 10.02.2018 року в сумі 141874,49 грн.; компенсацію втрати частини доходів в зв»язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 27497,06 грн. грн.; та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В ході розгляду справи позивач збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та просила додатково стягнути компенсацію середнього заробітку за час затримки заробітної плати за період з 10.02.2018 р. (день подачі позову) по 05.09.2018 р. суму в розмірі 18898,60 грн. В іншій частині позовні вимоги залишила без змін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з викладених в позові підстав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Клопотання та відзив на позов до суду не надходили. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, а також, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК Ураїни, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом ВАТ «Мостобуд» № 36-ВК від 16.05.2007 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду менеджера у відділ зовнішньоекономічної діяльності (а.с.14). Відповідно до наказу ВАТ «Мостобуд» № 20-ВК від 26.03.2010 року, [PERSON] переведено за її згодою на посаду менеджера відділу логістики і постачання (а.с. 15). Наказом ПАТ «Мостобуд» №52-ВК від 29.11.2013 року, [PERSON] було звільнено із займаної посади 02.12.2013 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст.. 36 КЗпП України (а.с. 16). При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до розрахункового листа за травень 2015 року, борг відповідача перед позивачем на початок місяця складає 21235,83 грн. (а.с.21). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з грудня 2013 року по 10.02.2018 року в сумі 141874,49 грн., а також за період з 10.08.2018 року (день подачі позову) по 05.09.2018 року. Заробітна плата позивача за жовтень і листопад 2013 року складала 2478,26 та 1571,43 грн. відповідно, а разом 4049,69 грн., а тому розмір середньої заробітної плати позивача на підприємстві складає 134,99 грн., а тому суд погоджується із письмовим розрахунком позивача та вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача за період з 02.12.2013 року по 10.02.2018 року підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в розмірі 141874,49 грн., а також за період з 10.02.2018 р. по 05.09.2018 р. сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18898,60 грн., а всього сума в розмірі 160773,09 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 27497,06 грн. за вказаний період. Так, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно із п. 4 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем наданий суду розрахунок інфляційних збитків, що відповідає вимогам закону, а тому судом приймається як належний та допустимий доказ, який свідчить про розмір компенсації з дня звільнення по грудень 2017 року, включно (а.с. 22). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 27497,06 грн втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Суд звертає увагу на те, що відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, будь-яких доказів на спросування доводів, обгрунтувань та розрахунків позивача суду не надав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та середній заробіток є обґрунтованими та законним, в зв»язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, в позові позивач, посилаючись на те, що їй завдано значну моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушеного законного права на заробітну плату, необхідність вживання заходів щодо отримання заробітної плати, що призвело до змін в житті позивача, просить стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000 грн. Суд вважає, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що порушення відповідачем норм законів про працю призвели до моральних страждань позивача, а також призвели до змін в житті, - суду зі сторони позивача надано не було. Крім того, судом приймається до уваги і той факт, що після звільнення з посади за власним бажання в грудні 2013 року, з даним позовом позивач звернувся до суду лише в лютому 2018 року, та будь-яких доказів на підтвердження того, що дії відповідача порушили звичний порядок та уклад життя позивача, і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, - суду надано не було. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, в зв»язку з необгрунтованістю та недоведеністю. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та стягненню підлягають суми невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів, а в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial