Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Павлоградська товарна біржа, про встановлення факту окремого проживання подружжя за час шлюбу, визнання правочину дійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 23 червня 2006 року. Стверджує, що подружні відносини між ними були припинені з листопада 2000 року та з цього часу вони проживали окремо один від одного та спільного господарства не вели. 07 грудня 2000 року, в період коли вони вже разом не мешкали, він придбав за власні кошти квартиру [ADDRESS], зареєструвавши даний договір Павлоградською товарною біржею, після чого також зареєстрував його в БТІ м. Тернівка та переоформив технічний паспорт на квартиру. При укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна він виконав усі істотні умови договору, зокрема оговорив з продавцем ціну договору та продавець оговорені гроші отримав до підписання договору купівлі-продажу. Просить встановити факт його окремого проживання з дружиною [PERSON] з листопада 2000 року, визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2000 року за [NUMBER], зареєстрований Павлоградською товарною біржею, визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на ідеальну 1/2 частку майна у спільній сумісній власності подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1987 року по 23 червня 2006 року. Стверджує, що за час шлюбу 07 грудня 2000 року ними на сумісні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був укладений та зареєстрований в Павлоградською товарною біржею, після чого був зареєстрований в Тернівському БТІ. Відповідач по зустрічній позовній заяві на даний час бажає розпорядитися квартирою на власний розсуд без її згоди, тому вона просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач, він же відповідач по зустрічній позовній заяві, [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, посилаючись на вищезазначене та просив їх задовольнити, оскільки з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі до 23 червня 2006 року, алез листопада 2000 року вони разом не проживали, він пішов від дружини жити до своєї матері, а в грудні 2000 року купив на кошти, які взяв гроші в борг в сумі одна тис. доларів США, квартиру [ADDRESS]. За адресою: [ADDRESS] знятий з реєстраційного обліку 20 квітня 2001 року в м. Тернівка. До суду з заявою про встановлення факту окремого проживання він не звертався. Комунальні послуги за квартиру він сплачує сам, борг віддавав сам, тому не згоден щоб суд визнав за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири. Просив задовольнити його позов та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник позивача та відповідача по зустрічній позовній заяві [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд встановити факт окремого проживання [PERSON] з дружиною [PERSON] з листопада 2000 року, визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2000 року за [NUMBER], зареєстрований Павлоградською товарною біржею, визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір, позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки [PERSON] пропущено строк позовної давності відповідно до ст. 72 СК України тривалістю три роки, оскільки шлюб було розірвано сторонами в 2006 році. В судовому засіданні відповідач, вона ж позивач по зустрічній позовній заяві, [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, посилаючись на вищезазначене та просила їх задовольнити. При цьому пояснила, що з [PERSON] вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1987 року по 23 червня 2006 року, вона навіть не знала коли чоловік купував квартиру, а в 2001 році вони ще жили разом і він їй сказав що купив квартиру. Купив квартиру на спільні заощадження, які лежали вдома. Шлюбний договір вони не укладали. Ініціаторами розлучення вони були разом, а позов про розлучення шлюбу подавала вона. В 2001 році вони домовилися усно, що вона буде жити зі своїми батьками, а він у купленій квартирі. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту його окремого проживання з нею з листопада 2000 року, оскільки на той час вони ще жили разом та вели спільне господарство, та визнання за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Представник відповідача та позивача по зустрічній позовній заяві [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] не визнав в частині встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з листопада 2000 року, оскільки на той час вони ще жили разом та вели спільне господарство, та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2000 року за [NUMBER], зареєстрованого Павлоградською товарною біржею, позовні вимоги визнає. [PERSON] не бажає компенсувати колишній дружині за її частину квартири, яка була придбана в шлюбі за спільні кошти, також не встановлювався режим окремого проживання між сторонами по справі, шлюбний договір між сторонами по справі не укладався, згідно довідки виконкому Богданівської сільської ради Павлоградського району місце реєстрації [PERSON] разом з дружиною та двома дітьми було до 20 квітня 2001 року. Про порушення свого права власності на спільне майно [PERSON] дізналася лише з позовної заяви [PERSON], тому вважає, що строк позовної давності у даному випадку не пропущено. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно ст.2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 227 ЦК України (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК України (1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. В даному випадку сторонами при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був зареєстрований Павлоградською товарною біржею 07 грудня 2015 року за [NUMBER], вказана вимога щодо нотаріального посвідчення не була дотримана. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак відповідно до ч.2 вказаної статті, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати договір дійсним. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 07 грудня 2000 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - квартири [ADDRESS], який був зареєстрований Павлоградською товарною біржею за [NUMBER], згідно якого сторони домовилися про всі істотні умови договору та виконали їх, внаслідок чого покупцем [PERSON] продавцю [PERSON] були сплачені кошти у розмірі 3400 грн. Тернівським БТІ за №46-381/142 від 25.12.2000 року квартира [ADDRESS], зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Павлоградською товарною біржею 07 грудня 2000 року за [NUMBER] (а.с.16). Відповідно до довідки абонентського відділу КП «ТЖКП» від 26.01.2015 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження доказами факт щодо домовленості та виконання сторонами всіх істотних умов договору, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним необхідно задовольнити та визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був зареєстрований Павлоградською товарною біржею 07 грудня 2015 року за [NUMBER]. Щодо позовних вимог в частині встановлення факту окремого проживання сторін по справі, суд приходитть до наступного. Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі жоден з них не звертався до суду з заявою або позовом про встановлення для подружжя режиму окремого проживання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] проживає з нею по сусідству в будинку [ADDRESS] понад 14 років, він одинокий чоловік, розповідав їй, що пішов від дружини давно та купив квартиру в якій мешкає. Його дружину вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що по сусідству з [PERSON] живе з 2004 року, коли заселився в свою квартиру, [PERSON] вже мешкавв будинку, його дружину ні разу не бачив, сам [PERSON] йому розповідав, що пішов від дружини та купив квартиру. Зі свідчень свідків [PERSON] та [PERSON], наданих в судовому засіданні, вбачається, що вони зі слів самого [PERSON] знають, що той пішов від дружини давно та купив квартиру в якій мешкає, його дружину вони ніколи не бачили. Але зазначені свідки не можуть підтвердити той факт, що саме з листопада 2000 року [PERSON] та [PERSON] проживали окремо один від одного. До пояснень позивача [PERSON] з суд ставиться критично, та як він є особою, безпосередньо зацікавленою у вирішенні справи на свою користь. Крім того, в акті №45 від 17 лютого 2014 року, складеному представниками ЖРЄУ-1 КП «ТЖКП» та сусідами [PERSON] та [PERSON], зазначено, що в квартирі [ADDRESS] з грудня 2000 року по теперишній час мешкає [PERSON], [PERSON] за зазначеною адресою не проживала, тобто, складеним актом не підтверджується факт що саме з листопада 2000 року [PERSON] та [PERSON] проживали окремо один від одного (а.с.11). Таким чином, позивачем [PERSON] не доведено факт окремого проживання з [PERSON] з листопада 2000 року, та в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та зустрічних позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.3,4 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.119, п.1 ч.2 ст.120 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них, суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Оскільки жодна із сторін з заявою про встановлення режиму окремого проживання до суду не зверталася, зазначене майно вважається таким, що набуте у шлюбі. Як визнано сторонами в судовому засідання, вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1987 року. Шлюб між сторонами був розірваний 23 червня 2006 року, згідно актового запису №57 про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, видана відділом РАЦС по Павлоградському району Павлоградськогоміськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с12). 07 грудня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - квартири [ADDRESS] (а.с.16). Таким чином, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке згідно норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю, про розподіл якого ставлять питання як позивач так і відповідач, а саме - квартира [ADDRESS], згідно договору купівлі - продажу, який був зареєстрований 07 грудня 2000 року Павлоградською товарною біржею за [NUMBER], стороною - покупцем в якому був позивач за первісним позовом - [PERSON], та у зв'язку з чим право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» саме на ім'я [PERSON] Разом з тим, в судовому засіданні позивачем за первісним позовом [PERSON] не доведено доказами ті обставини, що квартиру [ADDRESS] він придбав саме за особисті кошти та після припинення ведення спільного господарства з [PERSON] Застосування в даному випадку строків позовної давності не можливо, так як порушення права власності відповідача на частину квартири виникло лише з моменту звернення позивача з позовом. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, з урахуванням вимог ст.10, 11 ЦПК України, суд приходить до висновку, що при вирішенні питання про розподіл майна необхідно керуватися положеннями ст.ст.60, 68 СК України, та у задоволені позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі та необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартини [ADDRESS]. Відповідно до ч.1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв"язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], сплачений при зверненні з позовом судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при зверненні з зустрічним позовом судовий збір в сумі 298 грн. 12 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial