Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач 27 серпня 2015 року звернулась в суд з позовом до відповідача про: визнання права власності на 1/4 частку гаража № 432 за відповідачем, а на 3/4 частки за позивачкою; визнання права власності на 1/3 частку квартири за відповідачем, на 1/3 за позивачкою, на 1/6 частку залишити за [PERSON], 1/6 частки залишити за [PERSON]; стягнення з відповідача 5000 грн. компенсації за відчужений автомобіль. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 19 жовтня 1991 року по 10 серпня 2006 року. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON]. За час шлюбу подружжям набуте спільне майно: в 1998 році подружжя отримало членство в гаражному кооперативі № 22, гаражу присвоєно номер 432; 14 квітня 1998 року приватизовано з державного житлового фонду квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] (відповідачу), [PERSON] (батькові позивача), [PERSON] (матері позивача), [PERSON] (позивачці), [PERSON] (сину), [PERSON] (сину) в рівних долях. Після смерті батьків відповідач успадкував їх частки та став власником 1/2 частки квартири. у 1999 році подружжям також було придбано автомобіль марки Peugeot 205, 1,4 І, 1987 року випуску, синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова VF3741А5707479836, державний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ІВС № 181324 від 11.09.2001 року. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачкою та перебувають на її утриманні. Для утримання дітей позивачка змушена працювати за кордоном, де діти навчаються. Відповідач допомоги на утримання дітей не надає, тому позивачка вважає, що при поділі спільного майна подружжя слід відступити від рівності часток та збільшити частку позивачки при поділі квартири. 14 грудня 2015 року представник позивачки подала заяву про уточнення позовних вимог, хоча ЦПК України передбачено подання заяви про збільшення чи зменшення розміру позовних вимог та заяви про зміну підстави та предмету позову. Однак, суддя Барашков В.В., в провадженні якого перебувала на той час справа, прийняв таку заяву представника позивача. В заяві про уточнення позовних вимог представник позивача просить суд: гараж № 432 визнати обєктом особистої приватної власності відповідача; право власності на 1/3 квартири визнати за позивачкою; право власності на грошові кошти, отримані за відчуження автомобіля залишити за відповідачем; зобовязати відповідача передати на зберігання позивачці оригінали документів на квартиру. Підстави та обґрунтування у заяві про уточнення позовних вимог від 14 грудня 2016 року відсутні. 05 січня 2016 року справу передано для розгляду судді Бабій О.М. у звзяку зі смертю судді Барашкова В.В. 10 лютого 2016 року представник позивача знову подала заяву про уточнення позовних вимог, хоча ЦПК України передбачено подання заяви про збільшення чи зменшення розміру позовних вимог та заяви про зміну підстави та предмету позову. В заяві про уточнення позовних вимог представник позивача просить суд: гараж № 432 залишити за відповідачем; автомобіль марки Peugeot 205, 1,4 І, 1987 року випуску, синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова VF3741А5707479836, державний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ІВС № 181324 від 11.09.2001 року залишити за відповідачем; право власності на 1/3 квартири визнати за позивачкою; зобовязати відповідача передати на зберігання позивачці оригінали документів на квартиру. Підстави та обґрунтування у заяві про уточнення позовних вимог від 14 грудня 2016 року відсутні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 10 лютого 2016 року підтримала з мотивів викладених в позовній заяві від 27 серпня 2015 року, просила позов задовольнити. На запитання суду, що означає «залишити автомобіль за відповідачем», представник позивача відповіла, що визнати право власності на автомобіль за відповідачем у випадку якщо суд визнає право власності на 1/3 частину квартири за позивачкою. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити оскільки право власності на гараж за відповідачем не зареєстровано, квартира набута сторонами та батьками відповідача у результаті приватизації та не є спільною сумісною власністю подружжя, а частина квартири перейшла у власність відповідача в порядку спадкування, тому також не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо визнання права особистої приватної власності на автомобіль за відповідачем, то представник позивача не заперечила щодо задоволення такої вимоги. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 1991 року по 10 серпня 2006 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.10, 11). Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтв про народження (а.с.7, 9). Позивач вважає, що під час шлюбу сторони спільно набули у власність: гараж № 432, що підтверджується довідкою про членство в гаражному кооперативі № 22 (а.с.80); квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 14 квітня 1998 року виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду (а.с.12) та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.95); автомобіль марки Peugeot 205, 1,4 І, 1987 року випуску, синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова VF3741А5707479836, державний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ІВС № 181324 від 11.09.2001 року, що підтверджується копією довідки з сервісного центру (а.с.79). Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду". Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 14 квітня 1998 року та сторонами не заперечується, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватизована з державного житлового фонду [PERSON] (відповідачем), [PERSON] (батьком відповідача), [PERSON] (матірю відповідача), [PERSON] (позивачкою), [PERSON] (сином), [PERSON] (сином) та належала їм в рівних долях, тобто по 1/6 частки кожному (а.с.12). Після смерті батьків - [PERSON] та [PERSON], відповідач успадкував їх частки у квартирі та став власником 1/2 частини квартири, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.95), копії свідоцтва про право на спадщину на 2/6 частки квартири та копії витягу про державну реєстрацію права власності на 2/6 частки квартири. Отже, відповідач набув у власність 2/6 частки квартири 15.10.2012 року, тобто вже після розірвання шлюбу з позивачкою та в порядку спадкування. Вказані обставини набуття відповідачем права власності на 1/2 частину квартири сторонами визнаються. Отже, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу, оскільки набута сторонами в порядку приватизації, кожному по 1/6 частки, а відповідач також набув іншу свою частку 2/6 , що разом становить 1/2, в порядку спадкування після смерті батьків, яким належала кожному по 1/6 частки. Посилання представника позивача на ст. 70 СК України, яка визначає можливість збільшення розміру частки одного із подружжя під час поділу спільного майна подружжя є безпідставним, оскільки квартира, чи частка відповідача в квартирі, не є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, вимоги позивача про визнання право власності на 1/3 квартири за позивачкою та зобовязання відповідача передати на зберігання позивачці оригінали документів на квартиру не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про залишення гаража № 432 за відповідачем, то суд прийшов до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. Вимога про залишення гаража за відповідачем заявлена представником позивача не коректно, на що судом звернуто увагу представника позивача. Представник позивача пояснила, що вона мала на увазі визнання права власності на гараж за відповідачем. Доказів того, що відповідачу чи позивачу належить на праві власності гараж № 432 в гаражному кооперативі № 22 представником позивача суду не надано. Представник позивача суду пояснила, що відповідач є членом гаражного кооперативу та користується гаражем, а тому може оформити на нього право власності. Однак, такі твердження представника позивача є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки поділу підлягає тільки те майно, яке набуте під час шлюбу та яке є в наявності на час поділу. Гараж № 432 не належить відповідачу, а тому поділу не підлягає. Щодо вимоги про визнання за відповідачем права особистої приватної власності на автомобіль марки Peugeot 205, 1,4 І, 1987 року випуску, синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова VF3741А5707479836, державний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ІВС № 181324 від 11.09.2001 року, то суд прийшов до висновку, що така вимога підлягає до задоволення, враховуючи бажання позивача та визнання позову в цій частині представником відповідача. Позивач вимоги про сплату їй відповідачем компенсації частини вартості автомобіля, який набутий під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, не заявляла. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розяснював представникам сторін їх права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд розглянув справу тільки в межах заявлених позовних вимог позивачкою і на підставі доказів, які надані позивачкою чи її представником. Суд не вправі виходити за межі позовних вимог та вирішувати те, про що сторона не просила. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Статтею 137 ЦПК України встановлено порядок витребування доказів. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати за однією з вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 57, 70 Сімейного кодексу України, ст. 16, 355, 368 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 131, 137 ЦПК України

Outcome: partial