Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду, посилаючись на те, що йому за правом власності належить житловий будинок, розташований по вул. Коновалова № 100 в м. Харкові, та земельна ділянка на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04 лютого 1992 року виконкомом Червонозаводської районної ради м. Харкова та Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Харківською міською радою 20.10.2005 року. В житловому будинку постійно проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які постійно чинить перешкоди позивачу в доступі до житлового приміщення, тому позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, проживати в ньому. Відповідачі мають інше житло, але від звільнення належної позивачу власності ухиляються, здають частину приміщення будинку під швейний цех, внаслідок чого систематично руйнують та псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, з приводу чого позивач звертався до Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області. Оскільки своїми діями відповідачі порушують право позивача на нерухоме майно, він просив виселити з житлового будинку № 100 по вул. Коновалова в м. Харкові [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, виключити [PERSON] та [PERSON] з реєстрації в будинку, покласти на них понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. 31 травня 2016 року позивач [PERSON] уточнив заявлені ним позовні вимоги та зазначив, що його право користування та розпорядження належним майном порушує відповідач [PERSON], яка систематично руйнує та псує житлове приміщення, використовуючи його не за призначенням. Крім того, відповідач, незважаючи на неодноразові наполягання, без будь-яких правових підстав, в спірній будинок позивача не пускає. Тому позивач просив усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням - будинком, розташованим по вул. Коновалова № 100 в м. Харкові, виселити з будинку [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та вселити позивача у вказаний будинок Ухвалою суду від 31 травня 2016 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Червонозаводський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Харкові, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, а також в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку закрито у звязку із відмовою позивача від позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив судові, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки по вул. Коновалова № 100 в м. Харкові, однак постійно проживав в [INFO], в будинку який належить відповідачу [PERSON] Оскільки відповідач заперечувала проти проживання позивача в цьому будинку та погрожувала йому, восени 2015 року [PERSON] приїхав до м. Харкова з метою вселитися та проживати у власному будинку. Однак відповідач його дочка [PERSON] в будинок його не пустила. Тому він вимушений орендувати квартиру. Позивач намагався вселитися в будинок, однак відповідач змінила замки в будинку, він закритий, тому позивач не має доступу до будинку. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила судові, що вона постійно проживає та зареєстрована в спірному будинку з 1988 року, цей будинок було придбано її батьками, які з часом переїхали проживати до м. Богодухова. В цьому будинку народилася дочка відповідачки, а потім і онук, вони всі проживають в спірному будинку та іншого житла не мають. У 1996 році батьки відповідачки знову приїхали до неї проживати в спірний будинок, потім купили будинок на вул. Варламівській, переїхали туди а згодом переїхали до м. Феодосії. Позивач - батько відповідача - повернувся у м. Харкові у листопаді 2015 року та сказав їй виселятися з будинку, оскільки він бажає в ньому проживати, з цією метою він викликав працівників поліції. Відповідач вважає, що вона не порушує права позивача на вселення, тому що позивач не бажає заходити в будинок. Представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] належить домоволодіння, яке розташовано в м Харкові по вул. Коновалова № 100 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 04 лютого 1992 року районним житловим експлуатаційним обєднанням Червонозаводського району виконкому Червонозаводської районної ради народних депутатів м. Харкова, та земельна ділянка площею 0,0749 га, розташована в м. Харкові по вул. Коновалова № 100 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку / а. с.5-7/. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 4.11.1950 р., що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності /статті 13, 14, 41/. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У листопаді 2015 року позивач [PERSON] прибув до м. Харкова з метою поселення в належному йому будинку № 100 по вул. Коновалова м. Харкова, однак вселитися до будинку не зміг, оскільки відповідач [PERSON] фактично заперечує проти цього та обмежує доступ позивача в будинок, якій не має ключів від воріт та будинку, у звязку із чим позивач позбавлений можливості проживати в спірному будинку, власником якого він є. Свідок [PERSON] пояснила судові, що після повернення її батька [PERSON] з м. Феодосії він мав намір поселитися в належному йому будинку № 100 по вул. Коновалова м. Харкова, однак [PERSON] відмовилися його пустити в будинок, у к звязку із чим вони з батьком були вимушені викликати працівників поліції, за їх участі відповідач пустила позивача у двір домоволодіння. Натепер позивач, не маючи доступу до спірного будинку, вимушений орендувати житло, однак це негативно впливає на його матеріальний стан, оскільки він є пенсіонером. Свідко [PERSON] пояснила судові що двічі бачила, як [PERSON] приїжджав до будинку № 100 по вул. Коновалова в м. Харкова, громко стукав у ворота, викликав працівників поліції. Відповідач [PERSON]Л запропонувала [PERSON] зайти у будинок, однак він відмовився. В судовому засіданні позивач підтвердив, що дійсно після виклику працівників поліції відповідач дозволила йому зайти на подвір»я, однак у будинок він не зайшов, оскільки побоюється відповідачку. Як вбачається з висновку, складеного 04 листопада 2015 року ДІМ Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області позивач звертався до Червонозаводського РВ з заявою, в якій просив вжити заходів до [PERSON], яка не пускає його в будинок за адресою: м. Харків, вул. Коновалова № 100. У звязку із неможливістю опитати [PERSON], оскільки двері домоволодіння зачинені, перевірка за заявою [PERSON] припинена /а. с. 8/. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] порушує право позивача [PERSON] на користування належною йому власністю, оскільки вона обмежила доступ позивача до будинку та не пускає його в будинок. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У звязку чим суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні [PERSON] належним на праві власності нерухомим майном та вселити позивача в житловий будинок № 100, розташований по вул. Коновалова в м. Харкові. Право громадян на житло передбачено ст. ст.\~47,\~48 Конституції України\~та\~ст.1 ЖК України. Відповідно до ст. 3,\~ст.\~47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону. Частиною 4\~ст. 9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені\~ст. 157 ЖК\~та ч. 1\~ст. 116 ЖК України. Виселення згідно із ч. 1\~ст. 116 ЖК України\~може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] є дочкою позивача [PERSON], з 16 вересня 1988 року постійно проживає та зареєстрована в [INFO] / а. с. 12-13/. Відповідач [PERSON] за час відсутності власника будинку [PERSON] в період 2002-2015 років здійснює господарський догляд за будинком, підтримує його належний технічний стан, проводить ремонтні роботи, уклала договори з комунальними службами м. Харкова на надання послуг з електропостачання, водопостачання та водовідведення, оплачує комунальні послуги за користування наданими послугами / а. с. 59-70/. Із змісту\~статті 116 ЖК України\~вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі цієї статті осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з наданих позивачем у якості доказів відповідей, складених Червонозаводським РВ , він 02 листопада 2015 року звертався із заявою щодо відповідача, яка не пускає його в будинок, але цей факт належним чином перевірений не був, його перевірка закінчена без опитування [PERSON], мешканців вулиці Коновалова м. Харкова /а. с. 8/. Інші відповіді містять загальну інформацію про проживання відповідача в спірному будинку / а. с. 9, 10/, тому вказані документи не можуть бути, виходячи з змісту\~ст. 116 ЖК України, підставами для виселення відповідача із спірного будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,. Суд вважає, що позивачем не надано судові належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з нею у спірному будинку. Навпаки, надані відповідачем докази свідчать про те, що [PERSON] належним чином використовує житлове приміщення, здійснює ремонті роботи в будинку, утримує його в належному технічному стані, та покращує його благоустрій. У звязку із ч суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки підстав для виселення відповідача із спірного будинку, виходячи з вимог\~статті 116 ЖК України, не вбачається. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки судом частково задоволено позовні вимоги [PERSON], а саме в частині вселення в будинок, а в частині виселення відповідача відмовлено, суд стягує з відповідача на користь позивача половину понесених ним витрат по сплаті судового збору, що становить 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial