Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 30.01.1993 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини не підтримують з 2012 року, тобто шлюб існує лише формально. Можливості зберегти сім`ю немає. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить йогоінтереса, тому просить його розірвати, неповнолітню дочку залишити проживати із відповідачем. Сторони повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, в зв`язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 30.01.1993 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Бондарівської сільської ради Коростенського району Житомирської області, актовий запис № 1. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та роз"ясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Отже, оскільки неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , досягла п`ятнадцятирічного віку, тому рішеня про визначення місця проживання остання повинна приймати самостійно. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial