Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 28.11.2013 року , позовні вимоги остаточно позивач уточнив 24.05.2016 року. Справа в провадження складу суду під головуванням судді Руднєвої О.О. надійшла 04.11.2016 року Представник позивача за дорученням ,адвокат Козуб О.І. позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог. Представляючи інтереси третьої особи за дорученням позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачі Публічне акціонерне товариство "УКРСОЦБАНК", [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. Відповідач ,Дзержинський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернувся до суду з клопотанням про можливість розгляду справи за відсутності представника. Вислухавши пояснення представника позивача, ознайомившись з волевиявленням відповідача Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області , суд приходить до наступного: Судом роз»яснені учасникам процесу вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тим обставинам, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх вимог довів наданими суду доказами . На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі вимог ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені рішення суду яке набуло чинності, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті ж особи чи особа, відносно якої встановлені ці обставини. Таким чином, суд вважає такими, що не підлягають доказуванню ті обставини, якими встановлено, що стягнення за іпотечним договором на предмет іпотеки здійснено неправомірно. Кредитний договір №830/27/14-3/15/7-051 від 14.12.2007 року (договір не відновлювальної кредитної лінії )було укладено між Приватною фірмою «Квант» та ПАТ «Укрсоцбанк», в забезпечення цього договору позивач [PERSON] уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» іпотечний договір №830/27/14-3/15/7-096 від 14.12.2007 року та виступив як майновий поручитель по зобов»язанням ПФ «Квант» ,таким чином, в якості забезпечення виконання ПФ «Квант», як позичальником за Кредитним договором № 830/27/14-3/15/7-051 від 14.12.2007р., між Позивачем та Першим відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір № 830/27/14-3/29/7-096 від 14.12.2007р., предметом якого є 4-кімнатна квартира загальною площею 97,4 кв.м, розташована за адресою [ADDRESS], власником вищевказаної квартири на час укладення іпотечного договору було зазначено позивача [PERSON]. Від співробітників ПАТ «Укрсоцбанк» позивач [PERSON] дізнався, що його квартира 25.10.2013р. була реалізована на прилюдних торгах по реалізації нерухомого майна, проведених Приватним підприємством «Нива-В.Ш.» на підставі виконавчого листа № 2-1746/11, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 20.05.2011р. Зазначений виконавчий лист видано на підставі Заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.02.2011р. у справі № 2-1746/11, про яке ні Позивач, як іпотекодавець, ні Третя особа, як позичальник, не мали відомостей, хоча з моменту отримання ПАТ «Укрсоцбанк» виконавчого листа вони постійно спілкувались із співробітниками банку, сплачували кредит (про що свідчить довідка банку), але їх так і не було повідомлено про вищезазначене заочне рішення суду. На момент проведення торгів, майже всі зобов'язання за кредитним договором позичальником були виконані, за виключенням остаточного платежу, який було здійснено 13.11.2013р., а відтак ніякої заборгованості по кредиту не було (про що свідчить довідка банку). При цьому, Позивача, як іпотекодавця, ніхто з працівників банку не повідомив про суму заборгованості по кредиту, яка залишилась за кредитним договором невиконаною на час проведення торгів з продажу іпотечного майна, хоча Позивач мав фінансову можливість здійснити погашення цього боргу. Відповідно до ст.42 Закону України «Про іпотеку» боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати та інші витрати (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо, і таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки предметом торгів 25.10.2013р. було нерухоме майно, яке передано в заставу (іпотеку) згідно Іпотечного договору, то єдино правильним порядком реалізації заставленого майна є порядок, закріплений у Положенні про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна, затвердженому Постановою КМУ № 1448 від 22.12.1997р. /надалі - Положення/. Пункт 1 Положення не розмежовує підстави його застосування залежно від предмета правового регулювання та закріплює необхідність практичного застосування норм цього Положення при проведенні аукціонів (публічних торгів) у реалізації заставленого майна, на яке згідно із законодавством звернуте стягнення. Аналогічну правову позицію щодо таких правовідносин зайняла і палата Верховного Суду України у Постановах від 25.02.2002р. та від 30.01.2007р. Під час реалізації на прилюдних торгах квартири, яка належала позивачу , приватне підприємство «Нива-В.Ш.» не лише неправомірно проводило торги в порядку Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Постановою КМУ № 68/5 від 27.10.1999р., так ще і з порушенням вимог цього Порядку /надалі - Тимчасове положення/. Відповідно до п.3.5 Тимчасового положення спеціалізована організація, яка проводить публічні торги, не пізніше як за 15 днів до дня проведення публічних торгів публікує в порядку, визначеному Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 20.05.2003р. № 43/5, на відповідному веб-сайті інформацію про нерухоме майно, що реалізується. Оголошення про проведення прилюдних торгів має бути розміщене не пізніше семи днів з моменту укладення договору про реалізацію майна, а у випадку проведення повторних торгів - не пізніше семи днів з моменту переоцінки майна. Одночасно ця інформація може бути розміщена в засобах масової інформації. Пункт 3.6 Тимчасового положення встановлює зміст інформаційного повідомлення. Однак, Інформаційне повідомлення, яке було розміщено на спеціалізованому сайті не містило в собі необхідної інформації, без опублікування якої, проведення торгів є неможливим, а саме не було розміщено : дату, час та місце ознайомлення з майном. ПП «Нива-В.Ш.» не повідомила Позивача про дійсну дату проведення прилюдних торгів. Відповідно до п.3.11 Тимчасового положення спеціалізована організація письмово повідомляє державного виконавця, стягувача та боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна. Однак ПП «Нива-В.Ш.» не повідомила Позивача про дату проведення прилюдних торгів, а за таких обставин Позивач був позбавлений можливості повідомити про застосування наданого йому права, передбаченого ч.1 ст.42 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено. Згідно ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції яка діяла на момент реалізації нерухомого майна, визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. Позивач не був повідомлений про результати визначення вартості його майна. Більше того, оцінка була проведена без безпосереднього огляду майна, шо є грубим порушенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Методики оцінки майна», затвердженої Постановою КМУ № 1891 від 10.12.2003р., Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна». Міжнародних стандартів оцінки та Європейських стандартів. Стартова ціна квартири була визначена з порушенням порядку, передбаченого ст.58 Закону України «Про виконавче провадження». Дане порушення є істотним та суттєво вплинуло на результат торгів та зміст самого правочину, оскільки майно було продано за ціною, яка сформована не в порядку, не у спосіб та не у відповідності з нормами чинного законодавства. Вищезазначені порушення проведення публічних торгів є істотними та суттєво вплинули на результат торгів та зміст самого правочину. Відтак, проведені прилюдні торги, які за своєю суттю є багатостороннім правочином, не відповідають вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені ст.203 ЦК України, в тому числі про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, що у свою чергу, в силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. Окрім вищенаведених порушень законодавства, вчинених відповідачами під час реалізації іпотечного майна, Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.11.2014р. було також скасовано і підставу для вищезазначеного продажу з прилюдних торгів, так як було скасовано Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2011р. у справі № 2-1746/11, на підставі якого видано виконавчий лист. В подальшому Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.08.2015р. у справі № 2-1746/11, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.10.2015р. у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено, ці обставини підтверджені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.05.2016 року. . У відповідності із ст.659 ЦК України ВДВС, як продавець іпотечного майна, зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). Однак, у повідомленнях про продаж майна з прилюдних торгів нічого не зазначено з цього приводу, хоча до моменту примусового виселення позивача після торгів квартира знаходилась у позивача у користуванні, і це є обставиною, які має істотне значення, у зв'язку з чим продаж іпотечного майна є недійсним у відповідності із ст.230 ЦК України. Враховуючи те, що квартира, яка є предметом продажу на прилюдних торгах 25.10.2013р., придбана відповідачем [PERSON] за відплатним договором у відповідача, ПАТ «Укрсоцбанк» через прилюдні торги, проведені Дзержинським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області - у особи, яка не мала права його відчужувати (так як скасовано Рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, та у позові відмовлено), про що набувач не знав і не міг знати, за таких обставин відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, у зв'язку з чим у відповідності із ст.388 ЦК України позивач, як власник квартири, має право витребувати це майно від набувача, так як вони вибули з володіння позивача не по його волі. У відповідності з нормами ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. При цьому, право приватної власності є непорушним. Як вбачається з вищенаведеного, єдиною особою, яка правомірно набула право власності на спірну квартиру є позивач по справі [PERSON] що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 13.02.2004р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мохонько Ю.М. за реєстровим № 273, який було зареєстровано в КП «Харківське МіськБТІ» 13.02.2004р. Зазначений договір є чинним, він ніким не оспорюється, не розірваний і не визнаний недійсним. Враховуючи вищенаведене та недійсність Прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна, проведених ПП «Нива-В.Ш.», позивач обґрунтовано звернувся до суду з вимогою щодо відновлення становища, яке існувало до порушення його права власності, шляхом визнання за ним права власності на квартиру № [ADDRESS], та припинення права власності [PERSON] на зазначену квартиру. Поновлення порушеного права відповідача [PERSON] можливо тільки з застосуванням вимогст.216 ЦК України з застосуванням двохсторонньої реституції, але з зустрічним позовом [PERSON] до суду не звертався.. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем (відповідачем) зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань боржником, а в разі невиконання вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Проте, ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того, ч. 4 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України України «Про іпотеку» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Вищим спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18.03.2016 року вказано, що 18.11.2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» відав довідку № 401.1-26/24095 зі змісту якої вбачається, що станом на 18.11.2014 року заборгованість за кредитним договором №830/27/14-3/15/7-051 від 14.12.2007 року відсутня як за тілом кредиту так і за відсотками , останній платіж здійснено ПФ»Квант» 13.11.2013 року в сумі 98 124,00 гривень. Прилюдні торги відбулися 25.10.2013 року, тобто ПАТ «Укрсоцбанк» не мав права отримувати платежі в рахунок погашення боргу, якого вже не існувало. Захист цивільного права шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права власності позивача, обумовлено тим, що відсутність реєстрації права власності на квартиру за позивачем [PERSON] позбавляє його, як власника, володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, як це передбачено ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах". Позивач здобув право власності на законних підставах та має право розпорядитися своїм правом власності відповідно закону незалежно від волі інших осіб ( ст.316 ЦК України) На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 21.04.2010 року недійсним ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі коли правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.» Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки судовим рішенням встановлено, що борг за договором кредитування позивачем було сплачено в повному обсязі, проти чого при розгляді цивільної справи ПАТ «Укрсоцбанк» не заперечував, необхідність в зверненні стягнення на предмет іпотеки відпала у ПАТ «Укрсоцбанк» іще на час звернення з позовними вимогами до суду. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги доведено позивачем належними доказами і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати у порядку ст.88 ЦПК України належить стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного.

Outcome: approved