Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

позивач [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до Сихівського районного суду м. Львова до відповідача Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, третя особа [PERSON] з позовною заявою про визнання незаконним та скасувати розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.03.2020 №148 "Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2010 року він з третьою особою [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народився син [PERSON] . Наприкінці грудня 2019 року їхні фактичні відносини припинились. В грудні 2019 року він з сином переїхав жити за своїм місцем реєстрації( [ADDRESS] ). [PERSON] залишилась проживати у квартирі, в якій вони раніше спільно жили. 04.03.2020 Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради прийнято розпорядження №148 «Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матірю». Однак, позивач стверджує, що уповноваженими особами відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради при складенні висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , недотримано вимоги чинного законодавства, зокрема Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 №866, серед документів, на підставі яких прийнято рішення, відсутня довідка з місця реєстрації і проживання [PERSON] , працівниками відділу «Служби у справах дітей» Сихівського району не з`ясовано, на якій підставі [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , хто є власником цього майна, та чи взагалі має [PERSON] правові підстави на проживання у вказаній квартирі та на який термін часу. Позивач зазначає, що при складанні висновку не враховано інтереси дитини, не заслухано думку дитини, не з`ясовано його емоційного зв`язку з кожним з батьків, ставлення до батьків. Окрім того, відповідачами не взято до уваги факт вчинення [PERSON] насильства стосовно бабусі [PERSON] за його присутності. Не взято до уваги також бажання сина проживати разом з батьком. Ухвалою суду від 18.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне\~провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 23.04.2020 від представника відповідача Сихівської районної адміністрації, як орган опіки та піклування до суду поступив відзив на позовну заяву в якому просить в задовленні позову відмовити. Оскільки комісією з питань захисту дитини Сихівського району було розглянуто заяви [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини з матір`ю, оскільки це буде відповідати її інтересам. 04.05.2020 від позивача до суду поступила відповідь на відзив, в якій зазначив, що представник відповідача не навів жодних заперечнь щодо наведених ним обставин та правових підстав позову. 30.06.2020 від позивача [PERSON] до суду поступило клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та додаткові пояснення в яких зазначив, що Висновок відділу «Служба у спарвах дітей Сихівського району» від 27.02.2020 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] не містить номеру реєстрації та цифрового електронного підпису, а тому такий винесено з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Ухвалою суду від 04.08.2020 в задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, третя особа: [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 11.09.2020 апеляційну скаргу подану [PERSON] на ухвалу суду від 04.08.2020 в частині відмови у задоволенні заяви про зупинення провадження у справі повернуто заявнику. 23.10.2020 до суду поступили письмові пояснення від позивача [PERSON] в яких зазначив, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства, а також його права та права малолітнього сина. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просять такий задоволити, надали поясненні аналогічні викладеним в позові. \~\~\~\~\~\~Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, надав пояснення аналогічні раніше поданому відзиву на позовну заяву. Третя особа в судовому засіданні просить в задоволенні позовних вимог відмовити. \~\~\~\~\~\~ Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи рішення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 27.02.2020 відділом «Служба у справах дітей» Сихівського району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради складено висновок, згідно якого рекомендовано комісії з питань захисту прав дитини визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а також рекомендовано матері [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах батька [PERSON] з сином. Відповідно до розпорядження Сихівської районної адміністрації №148 від 04.03.2020 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . При цьому, зобов`язано матері [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах батька [PERSON] з сином. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У своїй позовній заяві, як на підставу для звернення до суду, позивач посилається на те, що Сихівською районною адміністрацією ЛМР та службою у справах дітей під час видачі оскаржуваного розпорядження від 04.03.2020 враховано лише інтереси матері дитини, а саме розпорядження є незаконним. Однак, погодитись з вказаними вище твердженнями позивача суд не вбачає за можливим, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Згідно зі ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які\~проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд\~не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 2 ст. 19 Сімейного кодексу України зазначено, що рішення органу\~опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від\~часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 Сімейного кодексу України. Крім цього, позивач посилається на те, що відповідачем при вирішенні питання про визначення місця проживання дітей з матір`ю не враховано його інтересів. З такою позицією позивача суд не може погодитись, з врахуванням досліджених доказів, які знаходяться у матеріалах справи, а саме, відповідно до витягу з протоколу №4 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 27.02.2020 в якому вказано, що [PERSON] на розгляд комісії представлено: акт обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] від 27.01.2020 в якому зазначено, що квартира мебльована, для дитини є окреме спальне місце, одяг, іграшки, речі першої необхідності; заяву до Франківського ВП про те, що батько забрав дитину; довідку з ЗДО №1324 про те, що [PERSON] відвідує даний заклад та характеристику на дитину, в якій вказано про те, що батьки приділяли вихованню [PERSON] дуже багато часу, хлопчик легко йде з дітками на контакт, мав в садочку друзів з якими гарно грався без агресії та сварок; довідку про проходження нею психіатричного огляду від 15.08.2019; позитивну характеристику на матір та довідку про доходи матері з місця праці; письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що матір здійснює належний догляд над сином; копію паспорта батька та позитивну характеристику на нього з місця проживання; письмові свідчення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що батько добре піклується про сина; довідку з ОСБ МЖК-1 про те, що [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; акт обстеження умов проживання в якому зазначено, що в квартирі зроблений сучасний ремонт, дитина має окрему кімнату у якій є необхідні речі та іграшки, ліжко у вигляді машини, акт оцінки потреб сім`ї [PERSON] , виписку з карткового рахунку батька з банку; пояснення матері яка повідомила, що вони з батьком дитини не одружені, що син від народження проживає з ними, ходить в садочок за місцем свого проживання, щоб бути постійно з дитиною вона влаштувалась в даний заклад на роботу помічника вихователя, щоб мати можливість повною мірою займатись вихованням дитини, жодних перешкод у зустрічах з батьком вона не чинить; \~ \~ \~ \~пояснення батька, який повідомив, що забрав дитину від матері через постійні сварки, матір не чинить йому перешкод у спілкуванні з дитиною, він з народження завжди виділяв достатньо часу вихованню та догляду [PERSON] , у нього кращі житлово-побутові умови та можливості щодо утримання та виховання сина, наполягає на проживанні дитини з ним. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що розпорядження Сихівської адміністрації ЛМР №148 від 04.03.2020 року є законним. На даний час проживання малолітнього сина з матір`ю буде відповідати потребам та інтересам дитини, який потребує постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному, так і фізичному. Крім цього суд зазначає, що позивачем не надано доказів про те, що мати дитини [PERSON] не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. А, доводи позивача про те, що відповідачем при винесенні вказаного розпорядження були допущені численні порушення, оскільки не з`ясовувалась думка малолітнього сина, не з`ясовано його емоційного зв`язку з кожним з батьків, ставлення до батьків, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки лише з досягненям дитиною 10 річного віку у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди, такого висновку прийшла Велика палата ВС у постанові №402/428/16-ц від 17.10.2018. З врахування того, що на момент винесення розпорядження щодо визначення місця проживання дитини, малолітньому сину було неповних 4 роки, а тому з таким не було проведено бесіді. Крім цього, допит дитини, яка не досягла 14 років, завжди є стресогенною для неї подією та вкрай малоефективною процедурою отримання інформації для встановлення об`єктивної істини. Законодавчо встановлено не ті умови, за яких думка дитини повинна бути врахована, а ті, за яких згода дитини не вимагається: відповідний вік, стан розвитку та здоров`я Доводи позивача про те, що відповідачами про винесенні вказаного висновку були допущені інші численні порушення (не вірно зазначених даних сім`ї [PERSON] ), суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, з тих підстав, що вважаються лише опискою в написанні прізвищ та даті народження. Крім цього, Сихівською районною адміністрацією ЛМР, як орган опіки та піклування було встановлено та в судовому засіданні підтверджено, факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору оренди. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed