Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтовано тим, що сторони з 2002 до 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а після його розірвання відповідач [PERSON] проживає окремо, не займається вихованням сина, не цікавиться його здоров'ям та навчанням, таким чином свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, ствердила наведені у ньому факти. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позбавлення його батьківських прав заперечував, суду пояснив, що після розірвання шлюбу позивач із сином переїхала проживати в іншу область, та після невдалих спроб підтримувати стосунки з сином через неприязні стосунки з позивачем, а також зважаючи на життєві обставини: робота, інша сім'я, проживання в іншій області, втратив контакт із сином. Ствердив, що заборгованості по сплаті аліментів не має, та намагатиметься відновити стосунки з сином. Представник служби у справах дітей Турійської РДА Божко Т.П. в судовому засіданні пояснила, що службою в справах дітей Турійської районної державної адміністрації на вимогу Мостинської райдержадміністрації Львівської області скеровано лист про те, що відповідач характеризується позитивно, щомісячно сплачує аліменти на утримання сина, та, враховуючи його пояснення про те, що він намагається відновити контакт із сином, проте мати дитини створює перешкоди їхньому спілкуванню, позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], не є доцільним та не відповідає інтересам дитини. Прокурор Безушко О.М. в судовому засіданні ствердив, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], в даному випадку не є доцільним та не відповідає інтересам дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника служби в справах дітей Турійської районної державної адміністрації, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в позові. При цьому суд виходив з наступного. Відповідно до свідоцтва про народження (а. с. 4) відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №4 від 27 січня 2006 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 4). Відповідно до довідки від 31 березня 2014 року №70, акту обстеження від 01 квітня 2014 року неповнолітній [PERSON] проживає разом з мамою та бабусею в м. Судова Вишня Мостинського району Львівської області. Батько ж до нього жодного разу не приїжджав (а. с. 8, 9). Згідно довідки - характеристики від 01 квітня 2014 року, виданої Судовишнянською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, протягом навчання [PERSON] в даній школі з боку батька, [PERSON], не було приділено ніякої уваги та допомоги у навчанні та вихованні дитини. За останні два роки навчання [PERSON] батько не відвідав жодних батьківських зборів, не цікавився шкільним життям сина. Належна увага щодо підготовки дитини до занять в школі приділяється лише з боку мами та бабусі, які дбають про всебічний розвиток дитини (а. с. 7). Відповідач [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, де працює з 1999 року, що стверджується характеристиками (а. с. 31, 32). Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї відповідач фактично проживає в с. Овадне Володимир - Волинського району Волинської області в задовільних умовах разом з дружиною та дочкою (а. с. 36), та щомісячно сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], що стверджується розрахунковими листами (а. с. 33-35), заборгованість по сплаті аліментів відсутня, про що ствердили сторони в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що неповнолітній [PERSON] проживає з матір'ю та з нею, бабусею, яка допомагає його виховувати та доглядати. Батько ж життям дитини не цікавиться. Хлопчик хворіє та потребує санаторно - курортного лікування, що стверджується довідками, виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а. с. 37-43), а відповідач окрім аліментів, коштів на лікування дитини не надає. Разом з тим, вказаний свідок ствердила, що сторони після розірвання шлюбу між собою не спілкуються взагалі, та про хворобу дитини батька ніхто не повідомляв, допомоги у нього не просив. Свідок [PERSON] не заперечувала, що її дочка - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у неприязних відносинах. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили ті обставини, що відповідач [PERSON] до дитини не приїжджає, не цікавиться життям сина. Не заперечував вказаних обставин і свідок [PERSON], пояснивши суду, що налагодити стосунки із сином відповідач не може через неприязні стосунки із колишньою дружиною та її мамою. Крім того, він як рідний дядько [PERSON], та його сім'я також хочуть підтримувати родинні стосунки з дитиною. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що ображений на батька, оскільки той не цікавиться його життям, та не знає, чи хотів би з ним спілкуватись. Відповідно до частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав. Так, згідно з пунктом 2 частини 1 цієї статті, на яку посилається позивач, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до роз'яснень пункту 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з'ясовувати позицію й обґрунтування відповідача. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). В матеріалах справи наявний висновок Мостинської районної державної адміністрації Львівської області від 04 вересня 2014 року №02-29/1361, який вказує про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Проте, суд не може погодитись з даним висновком, оскільки такий суперечить інтересам дитини. До такого ж висновку дійшла Комісія з питань захисту прав дитини Турійської районної державної адміністрації, розглянувши питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав 28 липня 2014 року (а. с. 30). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не спілкується з дитиною, не з'являється за місцем навчання дитини, не цікавиться її навчальним та виховним процесом. З огляду на викладене, вина відповідача у неналежному виконанні своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини доведена повністю. Проте, судом встановлено, що неналежне виконання батьківських обов'язків останнім зумовлене життєвими обставинами відповідача [PERSON], в тому числі тяжким характером стосунків з його колишньою дружиною [PERSON] та тещею [PERSON] На момент розгляду справи встановлено, що [PERSON] до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, щомісячно сплачує аліменти на утримання сина, та в судовому засіданні пояснив, що хоч і не належно відносився до своїх батьківських обов'язків через неприязні відносини з матір'ю дитини, віддаленість від місця проживання дитини (відповідач живе і працює в іншій області), проте на сьогоднішній день він обіцяє відновити стосунки з сином та брати участь у його вихованні. Таким чином, слід надати можливість [PERSON] змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків, так як родинні стосунки між батьком та сином з часом можуть налагодитися. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Обставини, на які посилається позивач, не можуть бути підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім цього, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Також судом в силу вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» враховано рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», де зазначено, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. За таких обставин справи, а також враховуючи те, що відповідач в судовому засіданні пообіцяв змінити своє ставлення та відношення до виховання сина, суд дійшов висновку, що певна вина відповідача у неналежному виконанні своїх батьківських обов'язків відносно його малолітнього сина є, однак вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача є передчасним, оскільки змінити його поведінку в кращу сторону можливо. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 18 вищезгаданої постанови, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Виходячи із вимог зазначеного Закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, з метою реалізації права дитини на піклування батьків, та обіцянки відповідача про зміну його відношення до сина в кращу сторону, суд дійшов висновку, що дитину не слід позбавляти батьківського піклування, а відповідача батьківських прав, попередивши його про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

Outcome: dismissed