Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

До Василівського районного суду надійшов позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], про стягнення заборгованості, в якому вказано наступне. Відповідно до укладеного договору б/н від 17 вересня 2011 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит в розмірі 5 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць (30 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк внесення щомісячних платежів до 25-го числа місяця, наступного за звітним. Відповідач неналежним чином виконував зобов'язання за договором, внаслідок чого у нього станом на 31 грудня 2017 року перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 116 990 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 3 903 грн. 87 коп., заборгованості з процентів за користування кредитом у сумі 113 086 грн. 13 коп. Зазначену суму боргу позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON], а також покласти на останнього оплату судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 2-5). Відповідачем подано до суду заяву про застосування позовної давності, зміст якої зводиться до наступного. [PERSON] вказує, що, дійсно, ним 17.09.2011 укладався кредитний договір з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», за яким він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць (30 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк внесення щомісячних платежів до 25-го числа місяця, наступного за звітним. Останній платіж за кредитом відповідачем внесено 25 травня 2013 року, а тому, на думку [PERSON], трирічний строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, сплинув, що є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с. 67-69). Позивачем надано відповідь на заяву відповідача, згідно якої вказано, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця картки, а не закінченням строку дії договору. Крім того, згідно довідки про видачу кредитних карт, виданих за договором від 17.09.2011, відповідачу надана картка № 4149437112316326 зі строком дії до останнього дня 01.2016, а звернувшись з позовом до [PERSON] 15 березня 2018 року позивачем строк позовної давності не пропущено (а.с. 79-85). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що останній раз операції зі зняття коштів за карткою відбулися 28 лютого 2013 року, після чого картку було заблоковано, а останній платіж в сумі 350 грн. за кредитом здійснено відповідачем [PERSON] 25 травня 2013 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності. Додатково суду пояснив, що з 08 квітня 2013 року до 06 квітня 2016 року він відбував покарання у вигляді позбавлення волі в установах Державної кримінально-виконавчої служби. Останній платіж в сумі 350 грн. за кредитом було здійснено його дружиною 25 травня 2013 року. Жодних додаткових карток за кредитом від позивача він не отримував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно вимог ст.1048 ЦК України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 17 вересня 2011 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит в розмірі 5 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджено копією заяви позичальника на отримання кредиту, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, витягом із Умов та привал надання банківських послуг, витягу тарифів банку яка містяться в матеріалах справи (а.с. 9, 10, 11, 12-35) та не оспорено відповідачем. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 грудня 2017 року у нього перед позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість в розмірі 116 990 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 3 903 грн. 87 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 113 086 грн. 13 коп., що підтверджено розрахунком заборгованості, доданим до матеріалів справи (а.с.6-8) та не оспорено відповідачем. Вирішуючи питання щодо позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Враховуючи, що останній платіж в сумі 350 грн. відповідачем було здійснено 25 травня 2013 року, що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.7) та визнано позивачем, а з позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся лише 15.03.2018, суд вважає, що позивач звернувся до суду поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного вимогами статті 257 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення, чим скористався відповідач [PERSON] Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). З огляду на викладене, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. В якості доказу того, що позовна заява подана в межах строку позовної давності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на наявність довідки щодо перевипуску кредитної картки на ім'я [PERSON] (а.с. 99). Однак, зазначена довідка в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що [PERSON] отримував платіжні картки, оскільки зазначена довідка не містить відомостей, на на підставі чого [PERSON] взагалі видавались кредитні картки. У зв'язку з чим, дана довідка не може бути прийнята судом в якості належного доказу в обґрунтування вимог щодо дотримання позивачем строку позовної давності. Крім того, судом враховується, що з 08 квітня 2013 року до 06 квітня 2016 року [PERSON] відбував покарання у вигляді позбавлення волі в установах Державної кримінально-виконавчої служби, що підтверджено наданою позивачем довідкою про звільнення та додатково свідчить про неможливість отримання ним іншої картки за кредитним договором. Суд критично відноситься до посилань позивача на необхідність врахування того, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця картки, а не закінченням строку дії договору, виходячи з наступного. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), визначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 92); встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу) (пункт 93). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, в даному випадку, необхідно відраховувати з дня, наступного за днем невнесення відповідачем щомісячного платежу за умовами договору, тобто, 26 червня 2013 року. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 1 762 грн. 00 коп. відсутні.

Outcome: dismissed