Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд, визнати укладеним договір купівлі-продажу від 19.04.2012 року квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], визнати [PERSON] добросовісним набувачем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позов не заперечувала, надавши свої письмові пояснення. Відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечували, на підставах викладених у запереченнях проти позову. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.04.2012 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2011 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.01.2012 року, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. У своєму позові [PERSON] посилається на статтю 203 ЦК України та просить його визнати добросовісним набувачем. Проте з цим суд не погоджується на підставі нижче наведеного. На час продажу квартири [ADDRESS], набуло чинності рішення Приморського районного суду м. Одеси 31.03.2011 року, яким визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Про існування зазначеного рішення [PERSON] було відомо, так як вона неодноразово його оскаржувала. Відповідно до ч.3 ст.65 СК для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, має бути подана нотаріально посвідчена згода дружини або чоловіка. В матеріалах справи є копія нотаріальної справи договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 19.04.2012 року за реєстровим № 465, в якій міститься заява [PERSON], якою вона підтверджує, що спірна квартира не спільною сумісною власністю. Таким чином, [PERSON] знаючи про те, що за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину [ADDRESS], свідомо здійснила відчуження частини квартири, що на момент укладення договору їй не належала. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, посилання позивача на визнання його добросовісним набувачем не застосовуються до даного виду правовідносин. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої ст. 50 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування". Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої, другої ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON], так як договір купівлі-продажу на даний час не скасований, не визнаний недійсним та є чинним, зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому підстав для визнання його дійсним у суду не має.

Outcome: dismissed