Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на ? частину квартири, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON], [PERSON], Козятинська державна нотаріальна контора Вінницької області . Просить визнати квартиру № 175, яка знаходиться у житловому будинку № 15 по вул. Героїв Майдану (колишня - Леніна) у м. Козятині Вінницької області, придбану її чоловіком [PERSON] за його життя, за укладеним договором купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстром № 1519, обєктом права їх спільної сумісної власності, а також просить визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21 січня 2015 року помер її чоловік - [PERSON], з яким вони прожили у шлюбі понад тридцять років. На день реєстрації шлюбу (19 жовтня 1982 рік) вони постійно проживали у м. Донецьку. У них в Донецьку була своя чотирьохкімнатна квартира у центрі міста, дача, машина, гараж, які вони вирішили у 2008 році продати та переїхати до м. Козятина Вінницької області, так-як у неї в м. Козятині проживає її племінник [PERSON] та її племінниця [PERSON] Отримані гроші з продажу майна у м. Донецьку, вони з чоловіком розмістили на вклад у ПАТ «[PERSON] АВАЛЬ». Приїхавши з чоловіком до м. Козятина у 2008 році, за договором купівлі-продажу, оформленого на ім»я чоловіка,за наявності її як дружини письмової згоди у нотаріуса, вони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (теперішня [PERSON]) та ще одну трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], оформивши її на її ім»я, [PERSON],в яку з чоловіком заселилися. Шлюбний договір (ст. 64 СК України) між ними не укладався. ЇЇ племінниця [PERSON] перебувала з відповідачем у шлюбі. На той час у 2008 році вони з чоловіком вирішили впустити подружжя [PERSON] для проживання в належну їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] (теперішня [PERSON]) у м. Козятині. Тоді ж її чоловік [PERSON] на свою ? частку квартири [ADDRESS] (теперішня [PERSON]) у м. Козятині склав заповіт на відповідача- Кривунця [PERSON]. Так сталося, що за рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2013 року шлюб між племінницею [PERSON] та відповідачем було розірвано. Вона забрала з квартири № 175 свої речі, дітей та повернулася мешкати до своєї матері. Відповідач залишився проживати у даній квартирі. Після смерті чоловіка, у передбачений законодавством шестимісячний строк, відповідач , як спадкоємець за заповітом, а вона та двоє синів чоловіка від його першого шлюбу спадкоємці за законом, звернулися із заявами до Козятинської державної нотаріальної контори. Державний нотаріус її повідомила про її право на обовязкову частку у спадщині (ст. 1241 ЦК України). Так-як відповідач [PERSON] завжди був до неї та її чоловіка дуже добрим та уважним, вона, як спадкоємець першої черги за законом, незалежно від змісту заповіту, вирішила відмовитися від обовязкової частки у спадщині на його користь. Приблизно в той же період, будучи у неї в квартирі в гостях, у присутності батьків відповідача, вона передала йому 4\~000 доларів США, з метою купити легковий автомобіль, так-як у своєму віці не могла їздити на авторинки. Придбавши за її гроші легковий автомобіль, відповідач клявся її, що за першої ж вимоги машину переоформить на неї. У червні 2016 року, відповідач прийшов до неї і попросив, щоб вона йому передала правовстановлюючі документи та технічну документацію на квартиру [ADDRESS] (теперішня [PERSON]) у м. Козятині. Своє прохання він мотивував необхідністю показати їх нотаріусу. Нещодавно вона попросила його повернути документи на квартиру та переоформити згаданий вище автомобіль , з приводу чого відповідач заявив її, що документи на квартиру вона більше не побачить, а машину вона отримує від нього тільки через суд, і що його з нею тепер нічого не повязує. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та підтвердила вищенаведені обставини. Крім цього пояснила в судовому засіданні, що у нотаріуса вона підписувала заяву лише про відказ від обовязкової частини спадщини після смерті чоловіка на користь відповідача.. Про те, що в зазначеній заяві вона також відмовляється від права власності на ? частину спірної квартири вона не здогадувалась і не розуміла. Просить захистити її права за судовим рішенням. Представник позивача [PERSON] позов підтримав і дав пояснення аналогічні поясненням позивача . Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явились, але до суду надіслали заяву про слухання справи у їх відсутності, позов визнають у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнав частково в частині визнання спірної квартири сумісною власністю подружжя, в іншій частині просять у задоволенні позову відмовити . При цьому, пояснив в судовому засіданні, що позивач по справі є рідною тіткою його колишньої дружини [PERSON]. У 2008 році позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] переїхали на постійне місце проживання у Козятин з міста Донецька. Переїхавши до міста Козятина, ними було придбано за договорами купівлі продажу дві квартири: одна на імя [PERSON] за адресою: м. Козятин, вул.. Леніна (нині [PERSON]) [ADDRESS]; друга - на імя [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач разом з чоловіком засилилася в квартиру по вулиці Шевченка, а в квартиру по вул.. Героїв Майдану вселився відповідач разом з його ( на той час ще) дружиною та дітьми. Умовою їхнього вселення в квартиру було те, що вони домовилися допомагати позивачу та її чоловікові по господарству, купувати продукти, готувати їжу. [PERSON] був інвалідом 2 групи і потребував постійної сторонньої допомоги та догляду. Позивач також хворіє і сама не могла доглядати чоловіка. У звязку з тим, що вони з колишньою дружиною почали опікуватися родиною позивача, її чоловік [PERSON] на належну йому квартиру [ADDRESS] 15 серпня 2009 року оформив заповіт, яким вказану квартиру заповів в рівних частках на нього та [PERSON] 04 жовтня 2013 року за ініціативою [PERSON] шлюб між ними було розірвано відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду. Вона забрала з квартири свої речі, дітей та повернулася проживати до своєї матері ще до рішення суду про розлучення, а саме: в червні 2013 року. Оскільки, [PERSON] з квартири виїхала, однак з реєстраційного обліку зніматися не бажала, тому [PERSON] змушений був в березні 2014 року звернутися до Козятинського міськрайонного суду з позовною заявою про визнання її та неповнолітньої дочки [PERSON] такими, що втратили право на житло за місцем реєстрації. Після його розлучення з [PERSON] та її переїзду проживати до матері, вона майже перестала спілкуватися зі своєю тіткою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] Натомість, на його плечі лягли всі турботи по догляду та піклуванні за позивачем та її чоловіком. Він щодня їх навідував, купував продукти харчування, ліки, викликав лікарів, возив до лікарні. Між ними склалися добрі відносини, тоді як на його колишню дружину позивач та її чоловік були дуже ображені. У звязку з тим, що [PERSON], племінниця позивача, перестала з ними спілкуватися, допомагати їм, доглядати, [PERSON] скасував раніше складений ним заповіт і 16 січня 2014 року склав новий заповіт, яким належну йому квартиру під № 175, що розташована в місті Козятині по вулиці Леніна (нині [PERSON]) в будинку № 15 заповів йому особисто. У вказаній квартирі він проживаю і до тепер. [PERSON] помер 21 січня 2015 року. Він, як спадкоємець за заповітом, у шестимісячний строк після смерті спадкодавця, а саме 3 квітня 2015 року, звернувся до Козятинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Крім нього, з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися також сини спадкодавця: [PERSON] та [PERSON], які претендували на інше майно. Позивач по справі [PERSON], також 01 квітня 2015 року подала до Козятинської державної нотаріальної контори заяву, в якій вказала, що їй відомий зміст заповіту, посвідчений від імені її чоловіка, розяснено зміст ст. 1241 ЦК України, згідно якої вона як непрацездатна дружина, має право на обовязкову частку у спадковому майні, і вона за своєю справжню волею відмовляється від спадщини та одержання обовязкової частки у спадщині. Крім того, в заяві зазначено, що [PERSON] розяснено зміст ст. 60 СК України і на отримання свідоцтва про право власності вона не претендує. Позивач [PERSON] своєю заявою, поданою до Козятинської державної нотаріальної контори, відмовилася як від обовязкової частки у спадковому майні, так і від спадщини взагалі. Свою заяву про відмову від спадщини вона у встановлений законом строк не відізвала. У відповідності до\~ст. 71 ЗУ «Про нотаріат»\~у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається\~\~\~\~\~\~нотаріусом\~\~ на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. З заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя [PERSON] до нотаріуса не зверталася. Оскільки позивач [PERSON] у поданій до нотаріальної контори заяві вказала, що вона відмовляється як від обовязкової частки у спадковому майні, так і від спадщини, а також на отримання свідоцтва про право власності відповідно до ст. 60 СК України не претендує, то вона і не має права в даний час вимагати визнання за нею права власності на ? частку квартири, як на спільне сумісне майно подружжя. Представник відповідача- Юрченко І.О. в судовому засіданні надала покази, аналогічні письмовим запереченням відповідача. Заслухавши сторони , їх представників та дослідивши письмові докази , суд прийшов до висновку , що позов необхідно задовольнити . Судом встановлено , що [PERSON] помер 21 січня 2015 року (а.с.8). Шлюб між позивачем та [PERSON] був зареєстрований 19 жовтня 1982 року (а.с.3). [PERSON] заповітом, посвідченим державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області від 16.01.2014, за реєстром за № 3 , заповів належну йому квартиру під № 175, що розташована в місті Козятині по вулиці Леніна (нині [PERSON]) в будинку № 15, [PERSON]. Відповідадач, як спадкоємець за заповітом, у в становлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця, а саме 3 квітня 2015 року, звернувся до Козятинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.30). Крім відповідачів до Козятинської державної нотаріальної контори звернулась також позивач по справі [PERSON] 01 квітня 2015 року [PERSON] подала до Козятинської державної нотаріальної контори заяву, в якій вказала, що їй відомий зміст заповіту, посвідчений від імені її чоловіка, розяснено зміст ст. 1241 ЦК України, згідно якої вона як непрацездатна дружина, має право на обовязкову частку у спадковому майні, і вона за своєю справжню волею відмовляється від спадщини та одержання обовязкової частки у спадщині. Крім того, в заяві зазначено, що [PERSON] розяснено зміст ст. 60 СК України і на отримання свідоцтва про право власності вона не претендує (а.с.30). Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,\~ ведення домашнього господарства догляд\~\~ за\~\~ дітьми,\~ хвороба\~ тощо) самостійного заробітку (доходу). Всі відповідачі по справі в цій частині позов визнали , і суд прийняв визнання позову відповідачами в цій частині. Відповідно до ч. 3 статті 368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такожу разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 статті 371 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В ч.1 ст.347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Згідно із ч.3 цієї ж статті ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. В силу п.40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого постаново КМУ від 22.06.2011 року №703 (чинної на момент подання мною вищезазначених заяв до державного нотаріуса), під час проведення державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв'язку з відмовою від права власності орган державної реєстрації прав не пізніше наступного робочого дня з моменту прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надсилає органові місцевого самоврядування, на території якого розташоване таке майно, а також правонабувачеві, обтяжувачеві чи особі, в інтересах якої встановлено обтяження, права та обтяження прав яких зареєстровані відповідно до вимог цього Порядку, письмове повідомлення про проведення державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв'язку з відмовою від права власності. Оскільки позивач не подавав до органу державної реєстрації прав на нерухоме майно заяви про відмову від права власності від своєї частки у праві спільної сумісної власності на вказані об»єкти нерухомості, та відповідного запису до державного реєстру внесено не було, то таке право позивача в порядку, встановленому ч.3 ст.347 ЦК України, припинено не було. В свою чергу, з огляду на наведені положення чинного законодавства, подання заяви позивачем до державного нотаріуса про відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя не може розцінюватись як відмова позивача від своєї частки у праві спільної сумісної власності на вказані об»єкти нерухомості. Разом із цим, її право власності на ? частку спірної квартири оспорює та не визнає відповідач, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] і квартира в цілому має перейти у його власність в порядку спадкування, так як позивач відмовилась у 6-ти місячнимй термін від отримання свідоцтва про право власності на ? частину квартири. Факт невизнання та оспорювання відповідачем її права на ? частку у праві власності на спірну квартиру підтверджується тією обставиною, що відповідач не повертає правовстановлюючі документи на спірну квартиру та не допускає позивача до квартири. В ч.1 ст.392 ЦК України обумовлено, що власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» обумовлено, що з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Outcome: approved