Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України, в тому числі, але не обмежуючись, у країни Шенгенської зони, а також до Австралії, Республіки Болгарія, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Єгипту, Канади, Кіпру, Мексики, Об"єднаних Арабських Еміраті, Королівства Таїланд, Тунісу, Індонезії, Малайзії, Сейшельських островів, Мальдівських островів, , Турецької Реступбліки, Сполучених Штатів Америки, Хорватії, Чорногорії, Шрі-Ланки, Російської Федерації, Грузії, [PERSON],[INFO], у супроводі його батька -[PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON],[INFO] до досягнення [PERSON] 16-річного віку. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивач має бажння та можливість здійснювати подорожі з дитиною за кордоном з метою відпочинку, проте відповідач не дає згоду на виїзд за кордон сина [PERSON], не зважаючи на неодноразові звернення до неї з проханням надати такий дозвіл. Відсутність згоди матері, так само як невчасність її отримання перешкодає позивачу у реалізації здійснення виїзду за кордон з дитиною, яка не досягла 16 років. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та його представник [PERSON], просили позовні вимоги у повному обсязі задовольнити, враховуючи те, що відповідачка у добровільному порядку відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, без супроводу матері. Зокрема позивач зазначає, що відповідачка завчасно не надала на його прохання дозволу на виїзд їх сина закордон до Франції , у зв'язку з чим поїздка не відбулася та не надала дозволу на поїздку на зимові канікули до Словаччини. Позивач зазначає, що такі дії відповідачки порушують його право на участь у вихованні дитини. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду вимоги позивача не визнала, зазначила про те, що не відмовлялася надати дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за межі України , так само як і не відмовлялась надати дозвіл на виїзд дитини до Франції , зазначивши що такий дозвіл був наданий за два тижні до заплановапної дати поїздки, проте позивач не скористався наданим дозволом. Дозволу на виїзд дитини разом з батьком до Словаччини на зимові канікули позивач не просив. Також зазначила, що заперечує проти виїзду дитини за кордон без попереднього узгодження з нею їнформації, що стосується поїздки, а саме з якою метою планується поїздка, до якої країни їде дитина, точне місце перебування, дата виїзду та приїзду, транспорт, готель, гарантії матеріального забезпечення поїздки, а також іншу інформацію стовоно цієї поїздки, яку вона має право знати відповідно до вимог чинного законодавства аби бути впевненою, що така поїздка здійснюється в інтересах дитини. Третя особа Печерська районна у м. Києва державна адміністрація свого представника для участі в розгляді справи не направила, просила проводити розгляд у їх відсутність, та винести рішення на підставі зібраних доказів, згідно чинного законодавства Ураїни та з урахуванням інтересів дитини. Суд вислухавши позивач [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.152 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно п.3, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 №231, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Під час судового розгляду було встановлено наступне. 27.04.2002 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] У шлюбі, [INFO] народилася їх спільна дитина [PERSON]. Рішенням Подільського районного суду м. Києва 17.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Вказане рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили. Після розлучення позивача і відповідача дитина [PERSON] залишився проживати з матірю [PERSON] Рішенням Печерського районного суду м. Києва 22.08.2012 р. були задоволені частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх сина [PERSON] у розмірі 4000 грн. На підставі зазначеного рішення суду про стягнення аліментів був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № 34497942 02.10.2012 р. У позивача [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів, яку позивач пояснив зміною матеріального стану, що стало підставою для його звернення до Печерського районного суду м. Києва з позовом про зміну розміру аліментів, у зв'язку з чим, рішенням суду 23.09.2013 року розмір алментів був змінений на 1/3 частину усіх видів заробітку, але не меньше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судовому засіданні зазначив, що матеріально утримує дитину та купує йому речі. Мав намір вивезти дитину на відпочинок до Франції на осінні канікули у 2013 року, зокрема на період з 25 жовтня 2013 року по 02 листопада 2013 року , у зв'язку чим звернувся у вересні до відповідачки з проханням надати дозвіл на виїзд титини закордон без супроводу матері. Пороте, відповідач [PERSON] надала вказаний дозвіл лише 07.10.2013, що було запізно для оформлення поїздки до Франції. Також, позивач зазначив, що намагався отримати дозвіл у відповідачки на виїзд дитини закордон, а саме до Словаччини на зимові канукули. Проте, відповідачка проігнорувала таке прохання. Позивач вважає, що діями відповідачки [PERSON] у не наданні йому дозволу на виїзд за кордон дитини без супроводу матері, порушуються його права як батька на участь у вихованні їх дити. Відповідач [PERSON] під час надання пояснень зазначала про те, що 30 вересня 2013 року дізналась про необхідність надання її згоди на виготовлення проїзного документу та виїзд до Французької Республіки з наміром позивача здійснити подорож з 25 жовтня 2013 року. Виготовити вказані документи їй вдалось лише 07 жовтня 2013 року, враховуючи зайнятість на роботі та режим роботи нотаріальних контор. Відповідач зазначила про те, що напрямок країни та тривалість подорожі є необхідним під час надання нею згоди, оскільки дитина має певні особливості стану здоров'я та здійснює навчання в загальноосвітній школі. Із наданих сторонами письмових доказів видно, що 07 жовтня 2013 року [PERSON] видано заяву , посвідчену приватним нотаріусом КМНО, про надання згоди на виїз дитини [PERSON] за межі України до Французької Республіки у період з 25 жовтня 2013 року по 02 листопада 2013 року , також посвідчено заяву на отримання проїзного документу дитини для виїзду за кордон. Із допиту свідка [PERSON] встановлено, що вона була присутня під час надходження смс-повідомлення від [PERSON] на мобільний телефон відповідача [PERSON] в кінці вересня на початку жовтня 2013 року Свідок зазначала про те, що [PERSON] хвилювалась у зв'язку з терміновістю надання заяв. Із показів свідка [PERSON] видно, що 07 жовтня 2013 року через водія позивача [PERSON] було передано дві заяви від [PERSON] Із наданих позивачем копій заяви та поштових відправлень в жовтні та листопаді 2013 року видно , що останні не були вручені відповідачу [PERSON] Із встановленого вбачається, що посилання позивача на відмову відповідача у наданні згоди на виїзд дитини за межі України без її супроводу не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. В даному випадку суд вважає, що саме невчасність звернення позивача до відповідача з проханням надання заяви про виготовлення проїзного документу та надання згоди на виїзд дитини до Французької Республіки стала причиною для неможливості здійснення подорожі. При цьому посилання позивача на звернення до відповідача про надання згоди на виїзд дитини до Словаччини в грудні2013 -січні 2014 року не підтверджено будь-якими доказами. Бажання позивача в отриманні дозволу на виїзд дитини з України у різні країни світу без згоди та супроводу матері до досягнення 16-річного віку не грунтується на нормах чинного законодавства. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачем не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення неповнолітньою дитиною 16-річного віку, крім визначеної ст. 4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзд без згоди батька до досягнення дитиною певного віку, не позбавленого батьківських прав. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed