Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В червні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 25.06.2016 року Шевченківським районним в м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у м. Києві, оскільки, подружні стосунки не склалися, вони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, а також просить стягнути з відповідача на її користь на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., починаючи із 11.04.2019 року і до досягнення донькою повноліття, оскільки, відповідач матеріально утримувати їх спільну дитину не допомагає, і має мінливий та нерегулярний дохід. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.08.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 25.06.2016 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між сторонами, актовий запис № 712, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14). Згідно із ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливе, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, суд вважає, що на даний час збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, фактично шлюб існує формально, а тому позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою та законною, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Позовна вимога в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що в період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі, та перебуває на її повному утриманні. Статтями 155, 180, 181, 182, 183 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а при ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку, в розмірі визначеному судом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка наголошувала на тому, що для повноцінного розвитку та утримання дитини недостатньо мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та нею здійснюються витрати на дитину, що значно перевищує встановлений мінімум. Однак, достатніх та переконливих доказів на підтвердження витрати позивачем значних сум на утримання спільної доньки сторін стороною позивача суду не надано. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. На час розгляду даного спору по суті, у відповідності до ст. 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2019 рік", установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні, та доказів на підтвердження того, що відповідач приймає участь в утриманні дитини матеріали справи не містять. Однак, слід зазначити про те, що ініціюючи позов про стягнення з відповідача щомісячно на утримання дитини аліментів у розмірі 3000,00 грн., позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження здійснення постійних реальних витрат щомісячно на утримання дитини саме в такому розмірі. Окремо слід звернути увагу сторони позивача на те, що витрати, які нею здійснюються, в зв`язку зі здібностями дитини не входять до складу аліментних зобов`язань, а тому позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з окремими позовними вимогами про стягнення цих додаткових витрат на дитину, які нею понесені. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою дитину на підставі описаних вище норм права, рівний обов`язок обох батьків в утриманні дитини, суд вважає необхідним задовольнити позов частково і стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі 2000,00 грн., щомісячно, що відповідає межам прожиткового мінімуму для дітей такого віку та не є меншим ніж 50% від нього, а в решті вимог позову необхідно відмовити, в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Стягнення аліментів в даному розмірі, з урахуванням надних позивачем доазів, - суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини в даному віці. Разом з тим, на підставі частини першої статті 191 СК України, суд вважає за необхідне присудити стягнення аліментів від дня пред`явлення позову, а тому в частині вимоги позивачки про стягнення аліментів із 11.04.2019 року, - суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено суму судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 768 грн. 40 коп., вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також приймаючи до уваги те, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial