Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що 03 грудня 2016 року в м.Донецьку помер її чоловік [PERSON]. Лікарське свідоцтво про смерть чоловіка було отримано на тимчасово окупованій території Україні, що призвело до неможливості реєстрації факту смерті в органах РАГС України у встановленому українським законодавством порядку. За таких обставин заявниця вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті свого чоловіка. Заявниця в судовому засіданні підтримала доводи заяви, просила її задовольнити в повному обсязі та, допитана за її згодою як свідок в порядку ст.184 ЦПК України, пояснила, що перебувала із померлим [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 02 грудня 2016 року її чоловіку за місцем проживання в м.Донецьку стало зле, у зв"язку з чим було викликано бригаду швидкої медичної допомоги, яка, в свою чергу, для надання медичної допомоги викликала реанімаційну бригаду та її чоловік був госпіталізованийй до Донецької міської клінічної лікарні, де, не зважаючи на вжиті заходи, він помер у 2 годині ночі 03 грудня 2016 року. [PERSON] похований в місті Донецьку на цвинтарі Червоний пахарь, похованням займалась вона особисто та вона ж несла відповідні витрати. Представник заінтересованої особи Приморського районного в місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не зявився, однак на адресу суду надав заяву про здійснення розгляду справи без участі представника цього органу. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], з 30 грудня 1989 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу V-НО № 403984, виданим Куйбишевським відділом ЗАГС м.Донецька. (а.с. 9) На підтвердження своїх доводів та пояснень щодо обставин смерті чоловіка заявниця надала довідку про причину смерті, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 03.12. 2016 року. (а.с.10) Місто Донецьк Донецької області, відповідно до\~Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року, входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Даючи оцінку допустимості довідки про смерть, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Оцінюючи довідку про причину смерті, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини, є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвивав цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, заявниці [PERSON] відповідно до листа № 15.5-17-107 від 04.04. 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України №1150/13024 від 25.10.2006 року. (а.с. 13) Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявниця не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved