Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, згідно уточнених позовних вимог від 27.10.2016, про визнання недійсним договору дарування квартири від 09.09.2010 та визнання права власності на 1/2 частку цієї квартири. Мотивує позов тим, що 22 березня 2005 року між нею та її батьком [PERSON] укладено договір дарування частини квартири, який посвідчений державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно з цим договором [PERSON] розпорядився належною йому на праві власності ? часткою в квартирі [ADDRESS]. Дане нерухоме майно належало йому відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2004 року і право власності було зареєстроване у Львівському обласному державному коммунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10 вересня 2004 року за реєстровим № 5346767. На підставі вказаного договору дарування позивач, отримавши від батька в дар ? частку в квартирі [ADDRESS] 28 березня 2005 року зареєструвала у встановленому законом порядку своє право власності на отримане в дар нерухоме майно. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 вересня 2004 року іншим співвласником ? частини квартири була [PERSON], дружина відповідача. В 2010 році дружина відповідача [PERSON] звернулась в суд з позовом про визнання договору дарування ? частини квартири у 2005 році недійсним з мотивів психічної хвороби її чоловіка [PERSON] Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 04.03.2010 позов [PERSON] задоволено і визнано недійсним договір дарування ? частини квартири від 22.03.2005. Вказане рішення постановлене районним судом за відсутності позивача (власника ? частини спірної квартири) [PERSON] 09.09.2010 [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS], про що був укладений письмовий договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Дізнавшись про рішення суду від 04.03.2010 позивач оскаржила це рішення в апеляційному порядку. Рішенням від 29.01.2015 апеляційного суду Львівської області апеляційна скарга [PERSON] задоволена, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.03.2010 скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Позивач [PERSON] вважає, що відповідачами грубо порушено її право власності на ? частину спірної квартири, котру вона прийняла у дар. Її батько [PERSON] не мав права повторно укласти договір дарування квартири відповідачу [PERSON], оскільки спірна ? частина квартири йому не належала, так як вибула з його володіння ще у 2005 році. Вказала, що судом не приймалось рішення стосовно визнання її батька недієздатним. Просить визнати недійсним договір від 09 вересня 2010 року дарування квартири [ADDRESS], посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та скасувати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, просять його задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважає безпідставним. Вказала, що на протязі тривалого часу опікується і доглядає за вітчимом [PERSON], чоловіком її матері, котра померла у 2016 році. Вважає, що рішення подарувати їй квартиру в цілому є їх волевиявленням. У задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, просить відмовити за безпідставністю. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного. Встановлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] і [PERSON] і належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2004 року, яке набрало законної сили встановлено, що окремо [PERSON] та окремо [PERSON] належить на праві власності по ? частині квартири [ADDRESS]. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.\~ Судом встановлено, що [PERSON] розпорядився належною йому на праві власності ? часткою в квартирі [ADDRESS], уклавши 22 березня 2005 року договір дарування цієї частки на користь своєї дочки [PERSON] ( а.с.12). Як вбачається з п.7 цього договору сторони (дарувальник і обдарована) в присутності державного нотаріуса підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає реальній домовленості сторін; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.\~ За договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).\~ Як встановлено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 722 ЦК України встановлено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарований свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Дана норма відображена у п.10 договору дарування від 22.03.2005. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] передав, а позивач [PERSON] прийняла у дар ? частини квартири [ADDRESS]. Відтак, до позивача перейшло право власності на ? частини спірної квартири, а у відповідача [PERSON] право власності припинилось. 28 березня 2005 року позивач [PERSON] зареєструвала своє право власності на отриману в дар частку квартири, що вказує на прийняття обдарованою дарунку та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6845450 від 28.03.2005 (а.с.13). Відповідач [PERSON] 09.09.2010 після винесення Сихівським районним судом м.Львова рішення стосовно визнання недійсним договору дарування від 22.03.2005, разом з [PERSON], якій належала інша ? спірної квартири уклали договір дарування цього спірного помешкання [PERSON]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Проте, судом не береться до уваги рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.03.2010, яким визнаний недійсним договір дарування від 22.03.2005, оскільки таке рішення скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області від 29.01.2015 (№ 1319/2-73/10, провадження №22-ц/783/3315) і у позові про визнання правочину недійсним відмовлено. Рішення набрало законної сили. З урахуванням того, що у справі № 1319/2-73/10, провадження №22-ц/783/3315 встановлено факт відсутності визнання недійсності договору дарування ? частин спірної квартири, тому в подальшому реєстрація права власності за [PERSON] свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника позивача з порушенням вимог чинного законодавства, та поза її волею, і судом під час розгляду даної справи вказані обставини не встановлюються та не доводяться. Зазначене дає безумовні підстави для визнання цього правочину (договору дарування від 09.09.2010) недійсним. Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», яке є в силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» джерелом права, визначено, що «право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів («Брумареску проти Румунії», § 61)". Таким чином,\~судове рішення у справі не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України). Отже, договір дарування від 22.03.2005, яким відповідач подарував належну йому частку квартири позивачу є дійсним, а відтак, позивач [PERSON] є власником ? частки спірної квартири., тоді як є доведеним те, що 1/2 частини спірної квартири вибула із власності позивача всупереч її волі. Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Згідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 ЦК України зміст права власності становлять три складові - право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Оскільки при укладенні договору дарування від 09 вересня 2010 року спірної квартири [ADDRESS] К.К. був власником ? частини спірної квартири, і таке право було набуте ним і зареєстроване на підставі рішення суду, котре було скасовано в 2015 році, тому цей договір дарування від 09.09.2010 слід визнати недійсним як такий, що укладений не власником. Суд не приймає до уваги заперечення відповідачів з посиланням на те, що договір дарування від 09.09.2010 є дійсним, а договір дарування від 22.03.2005 є недійсним. Встановлено, що з 2005 року відповідач [PERSON] жодного разу не звертався за судовим захистом з приводу визнання недійсним вчиненого ним правочину, а також те, що стосовно нього не постановлялись жодні судові рішення про визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним (ст.225 ЦК України). Також суд звертає увагу на той факт, що від часу укладення договору дарування від 22 березня 2005 року до часу повторного укладення договору дарування [PERSON] не звертався у суд про визнання його недійсним з будь-яких підстав, що визначені нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, в тому числі і права власності на майно. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вирішуючи даний спір, судом береться до уваги, що при укладенні оспорюваного договору дарування від 09.09.2010 відповідачем [PERSON] та [PERSON] надано свідоцтво про право власності на квартиру, видане Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради 15.12.2006, без зазначення конкретних часток. За вказаних обставин, позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. Крім того у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає, що із відповідачів [PERSON] та [PERSON] в користь позивача [PERSON] слід стягнути сплачені та документально підтверджені судові витрати по 413, 40 грн. з кожного. (551.20 грн. за подання позовної заяви та 275,60 грн. заяви про забезпечення позову) На підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України,

Outcome: approved