Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договору дарування, укладений 17 жовтня 2017 року , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Марченко О.М. за реєстровим номером № 941 - в частині предмету дарування - земельноїї ділянки , кадастровий номер 4810137200:13:002:0012 за адресою [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилався на те, що він є власником спірної земельної ділянки з 15 жовтня 2002 року, але обмежений у користуванні своєю власністю, оскільки сусідня земельна ділянка по [ADDRESS] була надана відповідачу [PERSON] за рахунок земельної ділянки, яка є власністю позивача. Рішенням суду у справі № 490/3624/13-ц було визнанг недійсним та скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , виданий 12.07.2012 року на ім`я [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду від 11.11.2015 року вказане рішення залишено без змін . Проте 17 жовтня 2017 року [PERSON] подарував земельні ділянки ( кадастровий номер 4810137200:13:002:0012 та 4810137200:13:002:0008) за адресою [ADDRESS] , а також житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за цією адресою [PERSON] .Позивач вважає, що відчуження [PERSON] на користь [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 4810137200:13:002:0012 здійснено незаконно та з метою штучного отримання статусу нового власника, адже на той час відповідачам вже достовірно було відомо, що [PERSON] не має право розпоряджатися цією ділянкою . Посилаючись на ст.ст. ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст. 319 ЦК України, вважає оспорюваний правочин частково таким , що суперечить діючому цивільному законодавству , оскільки на момент відчуження [PERSON] вже втратив право власності на цю земельну ділянку , яке було скасоване рішенням суду, що набрало законної сили . Позивач в судове засідання не зявивися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з викладених підстав. Згоден на заочний розгляд справи. В судове засідання відповідач належним чином повідомлений не з"явився, заяв про поважні причини неявки до суду не подав, уповноваженого представника не направив, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачу у порядку ст. 280 ЦПК України. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 22.06.2015 року у справі 3 490/3624/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Миколаївської міської ради про оскарження рішення та скасування державного акту про право власності на земеольну ділянку та за зустрічним позовм [PERSON] до [PERSON] ,, Миколаївської міської ради про оскарження рішення № 5\\10 від 26.09.2002 року та Державаного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 15.10.2002 року - позов [PERSON] - задовольнити частково. Визнано недійсним та скасувати пункти 8, 8.1 та 8.2 розділу "І" рішення миколаївської міської ради № 12/51 від 23 грудня 2011 року "Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва" в частині надання [PERSON] , земельної ділянки по [ADDRESS] . Визнано недійсним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , виданий 12 липня 2012 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 481010001002390. У задоволенні вимог [PERSON] , до [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської обсласті від 11 листопада 2015 року за апеляційною скаргою [PERSON] , вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як вбачається з вказаних судових рішень - за зверненням [PERSON] від 18.06.2002 року стосовно надання йому у власність вільної земельної ділянки, розташованої у мікраройоні Тернівка між [ADDRESS] , для будівництва жилого будинку, Головним управлінням містобудування та архітектури міськради узгоджена планувальна можливість відводу цієї земельної ділянки за рахунок вільних земель міста з наданням їй адреси: [ADDRESS] , в тому числі: у власність - площею 1000кв.м., в оренду - 332кв.м. Рішенням Миколаївської міськради №5/10 від 26 вересня 2002 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , надано у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку земельну ділянку площею 1000кв.м., в оренду строком на 5 років для городництва без права будь-якої забудови земельну ділянку площею 332кв.м. 15 жовтня 2002 року [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000кв.м., розташовану в [ADDRESS] . 8 липня 2008 року [PERSON] отримано державний акт на земельну ділянку площею 297кв.м., розташовану в [ADDRESS] , у зв`язку з придбанням за договором купівлі-продажу нерухомості від 11 лютого 2008 року. 16 грудня 2009 року за зверненням [PERSON] щодо надання йому додаткової земельної ділянки за цією ж адресою для обслуговування та будівництва жилого будинку та господарських будівель, рішенням Миколаївської міськради №5/30 від 21квітня 2011 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою та зазначено, що площу земельної ділянки необхідно уточнити в порядку складання цього проекту. Між тим, в процесі складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, було зазначено, що площа земельної ділянки може складати 110кв.м., яка надається за рахунок земель міста не наданих в користування, без посилання на фактичне надання цієї ділянки за рахунок вилучення частини іншої земельної ділянки, наданої раніш у власність [PERSON] 23 грудня 2011 року на підставі пунктів 8, 8.1, 8.2 рішення міськради №12/51 затверджено проект відводу спірної земельної ділянки та її надано у власність [PERSON] . Таким чином, за рішенням Миколаївської міської ради у власність [PERSON] надана земельна ділянка загальною площею 110кв.м. за рахунок частини земельної ділянки, яка є власністю [PERSON] , без попереднього припинення його права власності на частину належної йому землі . Згідно Договру дарування від 17 жовтня 2017 року [PERSON] , подарував [PERSON] ( рідна мати дарувальника) житловий будинок з усіма належними до нього господарськими будівлями та спорудами разом з земельною ділянкою ( кадастровий номер 4810137200:13:002:0012) та земельною ділянкою ( кадастровий номер 4810137200:13:002:0008), розташовані за адресою [ADDRESS] ). Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Марченко О.М. за реєстровим номером 941. Згідно п. 2.2. вказаного Договору дарування , земельна ділянка ( кадастровий номер 4810137200:13:002:0012) , загальною площею 0,0110 га , належить Дарувальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 914367, виданого ММР від 23.07.2012 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів за № 481010001002390 . Вказана інформація підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Головним Управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області від 11.10.2017 року. За п. 3.1. договору Дарувальник стверджує , що ним подана правдива інформація щодо будья-кого питання, повязаного із вчиненням цієї нотаріальної дії , подані дійсні непідроблені документи, та заявляє про відсутність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернувся дарувальник. Для посвідчення вказаного Договру нотаріусус були надані копії правовстановлювальних документів на житловий будинок, а також , серед іншого , Державний акт про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0110 га, виданий 12 липня 2012 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 481010001002390. Також нотаріусом зроблено витяг з відповідних Державних реєстрів , зя кого слідує , що спірна земельна ділянка під забороною відчуження не перебуває, але разом з тим відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - на земельну ділянку, кадастровий номер 4810137200:13:002:0012 - відсутні. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-5, 12-14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 319 ЦК України тільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно положень ст.. 717-718 ЦК України , дарувальником може бути власник нерухомого майна, або особа, якій належить майнове право . З аналізу наведених правових норм випливає, що на момент укладення спірного договору дарування дарувальником повинен бути власником нерухомого майна, що є предметом договру дарування. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що передаючи в дар банку вказану земельну ділянку , кадастровий номер 4810137200:13:002:0012 , [PERSON] вже не мав права власності на неї , отже на мав права на розпорядження спірним нерухомим майном, а тому договір дарування у частині дарування вказаної земельної ділянки обдарованій [PERSON] суперечить ЦК України . Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи, що цей договір дарування в оспорюваній частині не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову . Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн в рівних частках з кожного.

Outcome: approved