Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів та відшкодування матеріальних збитків, посилаючись на те, що 26.12.2013 р. між позивачем [PERSON] та банківською установою - відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» була підписана заява та укладений договір - № SAMDNWFD0070046286600 вклад «СТАНДАРТ» з розміщенням суми вкладу 20000 дол. США строком до 26.12.2014 р. включно, під 10% річних, що зараховуються на рахунок/картку № [NUMBER]. У відповідності до заяви, позивач передала, а відповідач прийняв на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 20000 дол. США. Як вказує позивач, наприкінці березня 2014 р. відділення відповідача в Криму припинили обслуговування клієнтів, офіси були закриті, а 25.03.2014 р. відповідач через свій офіційний сайт повідомив про впровадження «нібито» банківських канікул та зазначив також про неможливість відновній операції по карткам і рахунках своїх клієнтів внаслідок відсутності легітимної законодавчої бази для діяльності банківської системи у Криму. Тобто, (зі слів позивача) з цього моменту картки, депозитні рахунки кримських клієнтів, вкладників (у т.ч. і вклад позивача, що є предметом цієї суперечки) були «заблоковані». Протягом наступних місяців неможливо було ані з'ясувати нічого конкретного, щодо долі вкладу, умов та місця його повернення, ані отримати виписку за рахунком, тощо. Позивач вважає, що таким чином, виконання договірних зобов'язань Банк - відповідач у односторонньому порядку припинив ще у березні 2014 р., навіть до прийняття постанови правління НБУ від 06.05.2014 р. № 260, якою банкам (у т.ч. відповідачу) було наказано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і м. Севастополя та протягом місяця забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити НБУ. З огляду на те, що 26.12.2014 р. сплив строк розміщення у листопад - грудні 2014 р. позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повідомити її в яких відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» поза межами Криму вона зможе отримати суму свого вкладу та нарахованих на нього відсотків за закінченням строку вкладу. Як вказує позивач, вона повідомила відповідача, що вона не укладала і не має наміру укладати ніяких договорів щодо передачі вимоги за своїм вкладом працюючої на у Криму автономній некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» та отримувати від організації держави-окупанта компенсації депозитних коштів. При цьому відповідачем були надані відповіді від 19.11.2014 р., у яких банк з посиланням па постанову НБУ № 260 сповістив про припинення діяльності своїх відділень на окупованій території та неможливість переведення обслуговування вкладу на материк, нагадував про анексію Кримського півострову Російською Федерацією та посилався на відповідальність цієї держави за шкоду, спричинену окупацією території України. При цьому в останній день вкладу - 26.12.2014 р., позивачу зателефонував спеціаліст банку, яка від імені відповідача висловила вибачення за незручності з приводу «блокування» вкладу, підтвердила припинення нарахування відсотків ще з квітня 2014 р. та пояснила, що питання подальшого обслуговування вкладу буде вирішуватись після розв'язання міжнародною судовою інстанцією суперечки між «Приватбанком» та Російською Федерацією!? Як вказує позивач, її особисті візити до відділень відповідача, у т.ч. до головного офісу на пр. Перемоги, 50 у м. Дніпропетровськ також нічого не дали, тому що представники Банку ввічливо відмовляли в обслуговуванні кримського клієнту та наданні будь-якої інформації по заблокованим операціям і рахункам, а у головному офісі навіть відмовились прийняти письмову вимогу про повернення вкладу (нібито, Правилами банку не передбачена процедура приймання і реєстрації вхідної кореспонденції), запропонувавши направити її поштою, що й було зроблено у черговий раз. При цьому, у наданні виписки за депозитним рахунком/карткою № [NUMBER] позивачу було відмовлено з посиланням на судове рішення Центрального районного суду м. Сімферополя від 08.09.2014 р., тобто на акт незаконно створеного на окупованій території органу, що є недійсним і не створює правових наслідків, що передбачено ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Тому позивач просить суд стягнути із відповідача - ПАТ «КБ «Приватбанк» на свою користь грошові кошти у валюті вкладу, у загальному розмірі 31468,97 дол. США, що складаються із суми вкладу 20000 дол. США; суми договірних відсотків під час дії вкладу - 1998,36 дол. США, суми договірних відсотків за час прострочення (станом на 17.05.2015 р.) - 763,86 дол. США; суми 3% річних за час прострочення (станом на 17.05.2015 р.) - 253,80 дол. США та пені за прострочення надання фінансової послуги (станом на 17.05.2015 р.) - 8452,95 дол. США, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги в частині суми договірних відсотків за час прострочення (станом на 17.12.2015 р.) у сумі 1938,30 дол. США; суми 3% річних за час прострочення (станом на 17.12.2015 р.) - 639 дол. США та пені за прострочення надання фінансової послуги (станом на 17.12.2015 р.) - 21282,25 дол. США. Також просила суд стягнути із відповідача на свою користь витрати на поїздки з Криму до Києва та по території України, а в іншому позов залишила без змін. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав у повному об'ємі та надав суду письмові заперечення, в яких послався на рішення судів винесенні на окупованої території у Криму, як на підставу своїх заперечень та таким чином не можливість повернути грошові кошти вкладнику - позивачу, як мешканцю АР Крим. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. За ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. При цьому судом встановлено, 26.12.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» була підписана заява та укладений договір - № SAMDNWFD0070046286600 вклад «СТАНДАРТ» з розміщенням суми вкладу 20000 дол. США строком до 26.12.2014 р. включно, під 10% річних, що зараховуються на рахунок/картку № [NUMBER]. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, і даний факт є беззаперечним, наприкінці лютого - на початку березня 2014 р. розпочалась анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя Росією, тобто збройна агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та м. Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єктів Російської Федерації, що було здійснено протягом березня 2014 р. У зв'язку із цим, наприкінці березня 2014 р. відділення відповідача у Криму припинили обслуговування клієнтів, а офіси були закриті, а з 25.03.2014 р. відповідач через свій офіційний сайт повідомив про впровадження «нібито» банківських канікул та зазначив також про неможливість відновній операції по карткам і рахунках своїх клієнтів внаслідок відсутності легітимної законодавчої бази для діяльності банківської системи у Криму. У відповідності до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Крім того, згідно норм ч. 4 і ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином вбачається, що виконання договірних зобов'язань відповідач - ПАТ КБ „ПриватБанк" у односторонньому порядку припинив ще у березні 2014 р., тобто до прийняття постанови правління НБУ від 06.05.2014 р. № 260, якою усі банкам (у тому числі і відповідачу) було наказано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Криму та у м. Севастополь та протягом 1 міс. забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити НБУ. Як з'ясовано судом, 26.12.2014 р. сплив строк розміщення вкладу позивача, і у листопад - грудні 2014 р. вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням повідомити її в яких відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» поза межами території Криму вона зможе отримати суму свого вкладу та нарахованих на нього відсотків за закінченням строку вкладу. При цьому повідомила відповідача, що вона не укладала і не має наміру укладати ніяких договорів щодо передачі вимоги за своїм вкладом працюючої на у Криму замість банку - відповідача автономній некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» та отримувати від організації держави-окупанта компенсації депозитних коштів. У свою чергу, відповідачем позивачу були надані відповіді від 19.11.2014 р., у яких банк з посиланням па постанову НБУ № 260 від 06.05.2014 р. сповістив про припинення діяльності своїх відділень на окупованій території та неможливість переведення обслуговування вкладу на материк, нагадав останній про анексію Кримського півострову Російською Федерацією та послався на відповідальність цієї держави за шкоду, спричинену окупацією території України. У відповідності до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (на яку посилаються сторони), боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Тому беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень суд вважає, що одночасне стягнення процентів за ст. 1061 ЦК України та сплата 3% процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені позивачем). Розмір простроченого грошового зобов'язання є базою для нарахування 3% процентів річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період із 26.12.2014 р. по 17.12.2015 р. - дату подачі заяви про збільшення розмірі позовних вимог, тобто період прострочення складає 355 дні. Згідно до матеріалів справи, сума вкладу складає 20000 дол. США, ставка: 10% річних - дорівнює 10% : 366 дн. - 0,0273%/день. Сума процентів на день: 20000 дол. США х 0,0273%/день : 100% - $5,46/день. Період дії договору сторонами було встановлено з 27.12.2013 р. по 26.12.2014 р. включно. Тому борг відповідача перед позивачем зі сплати процентів за період дії договору на витребуваний позивачем вклад за період із 27.12.2014 р. по 17.12.2015 р. (заявлений у позові період) складає 5,46 дол./день х 366 день та дорівнює 1938,36 дол. США. Також борг відповідача перед позивачем зі сплати процентів на період фактичної прострочки на витребуваний позивачем вклад за період із 27.12.2014 р. по 17.12.2015 р. (заявлений у позові період) складає 5,46 дол./день х 355 день та дорівнює 1938,30 дол. США. Тому сума договірних процентів, станом на 17.12.2015 р. складає 1998,36 дол. США + 1938,30 дол. США, що дорівнює 3936,66 дол. США. Як з'ясовано судом, ставка 3% річних : 366 дн. дорівнює 0,0082%/день, а сума процентів на день: 21998,36 дол. США х 0,0082% : 100% дорівнює 1,8 дол. США/день. При цьому сума процентів на період фактичної прострочки: 1,8 дол. США/день х 355 дн. дорівнює 639 дол. США. Також позивач просить стягнути на свою користь пеню за період дії договору - з 27.12.2014 р. по 17.12.2015 р. включно) з розрахунку: 1998,36 дол. США х 3 : 100, що дорівнює 59,95 дол. США/день, тобто сума пені за період фактичної прострочки складає 21282,25 дол. США, і цю суму суд вважає прийнятною для стягнення із відповідача. Разом з цим, у відповідності до ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (у відповідності ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 р. «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет КМУ від 19.02.1993 р. № 15-93, Закон України від 23.09.1994 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави суду для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, що відповідає висновкам Верховного Суду України, викладених у постанові № 6-79цс14 від 02.07.2014 р). У спірних правовідносинах, це суми, передбачені ст. 1058, 1061, ст. 625 ЦК України. Таким чином суд вваж є, що на користь позивача із відповідача підлягає стягнення уся заборгованість, яка є вказаною у позові позивачем, а саме: сума вкладу - 20000 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ на момент винесення рішення складає 26,69 грн. за 1 дол. США - 533800 грн., сума договірних відсотків під час дії вкладу у розмірі 1998,36 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 53336,22 грн., сума договірних відсотків за час прострочення виконання зобов'язання 1938,30 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 51733,22 грн., 3% річних за час прострочення зобов'язання у сумі 639 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 17054,91 грн. та пеню за прострочення надання фінансової послуги у сумі 21282,25 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 568023,25 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на поїздки на автобусі по території України з території Криму та назад, на поїзди по території України під час приїзду на судові засідання на загальну суму 2564,11 грн., то суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даної вимоги, так як вважає їх особистими витратами позивача, не пов'язаними із судовими витрати, як того вимагає ст.. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial