Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.08.2020 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора м. Києва, [PERSON] про встановлення та виділення частки майна при спадкування за законом, яким просить з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на належну їй частку нерухомого та рухомого майна, а саме: 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 2/3 частину автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначила, що 14.11.2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , з яким проживала разом та вела спільне господарство. [INFO] помер її чоловік [PERSON] . З травня 2017 року спільно проживала з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до його смерті. Вказана квартира була набута її покійним чоловіком в шлюбі з [PERSON] в 2013 році. Зазначила, що за час спільного проживання з [PERSON] ними було придбано автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] . Крім того, зазначила, що після смерті [PERSON] звернулась до 12 Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 04.06.2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане майно. А тому просить суд в порядку ст.ст. 1217, 1261 ЦК України, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на належну їй частку нерухомого та рухомого майна, а саме: 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 2/3 частину автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів та третьої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість. Третя особа 12 Київська державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, подала до суду заяву, якою просять справу розглядати у відсутності їхнього представника. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 14.11.2018 року зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що складено актовий запис № 751 (а.с. 6) [INFO] помер [PERSON] , про що було складено актовий запис № 63, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5). Після смерті [PERSON] . Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 425/19 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач у встановлені законом строки звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 04.06.2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане майно (а.с. 9). У позовній заяві позивач вказувала про те, що вона має право на спадкування за законом на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 2/3 частину автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс1, а також Верховним судом в складі Касаційного цивільного Суду в постанові від 21 лютого 2019 року (справа № 522/4152/15-ц провадження № 61-24264св18), від 13 лютого 2019 року (справа № 347/1292/16-ц провадження № 61-12252св18) від 30 січня 2019 року (справа № 360/2244/15-ц, провадження № 61-18548св18). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Положеннями статей 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному: [PERSON] та покійному [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 05.02.1999 року, що свідчить про те, що вказана квартира не є спільним майном подружжя покійного та позивача по справі (а.с. 93-94). Крім того, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.01.2020 року, покійному [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 09,0996 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, кадастровий номер 3224984200:03:006:0120, відповідно до Державного акту від 19.01.2010 року ЯД 763942, який було видано на підставі рішення Фастівської райдержадміністрації 14.01.2009 року за № 28, що також свідчить про те, що вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 100-102). Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 28.12.2018 року [PERSON] в період шлюбу з позивачем було придбано спірний автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] (а.с. 10). Сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі 214/1520/15-ц. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним т а поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного, на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК. ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного оборогу), незалежно від того, па ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс 15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття с спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження джерела походження грошових коштів за рахунок яких було придбано спірне майно, що давало б підстави вважати його спільною сумісною власністю позивача та покійного [PERSON] . Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених в суді обставин, фактів, досліджених документів та доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed