Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.06.2018 року звернувся до суду з позовом про зміну розміру аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на утримання дитини -сина [PERSON], [INFO] з 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на тверду грошову суму 1000 гривень щомісячно, посилаючись на те, що він вже сплачує аліменти на утримання іншої своєї дитини- доньки [PERSON], [INFO], та має несистематичний, мінливий заробіток. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідач на виклик суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно постанови судді Воловецького районного суду Закарпатської області Конепуда В.І. від 27.08.2003 року присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини- сина [PERSON], [INFO] в розмірі однієї четвертої частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 21.08.2003 року, але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян (а.с.10). Позивач [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], на підтвердження чого ним надано свідоцтво про народження від 26.11.2013 року серії [NUMBER] та квитанцію про переказ коштів на суму 500 гривень від 30.05.2018 року на ім"я [PERSON] (матері дитини) (а.с.19). Рішенням Воловецького районного суду від 27.05.2011 року №2-155/11 [PERSON] позбавлений батьківських прав щодо сина [PERSON], 2003 року народження (а.с.40). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст.2 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач як на підставу своїх позовних вимог, посилається на відсутність працевлаштування та утриманням дитини від іншого шлюбу. Суд констатує, що позивач є працездатною особою, на обліку у центрі зайнятості як особа, що потребує працевлаштувння не перебуває, відсутність офіційного працевлаштування не позбавляє його можливості утримувати дочку [PERSON], 2010 року народження та пересилати платежі на утримання дитини від шлюбу з відповідачкою, що не заперечується самим позивачем. З огляду на викладене та фактичні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, докази надані ним, суд не вбачає, що матеріальне становище платника аліментів не дозволяє йому утримувати дитину у розмірі, встановленому судом, тому вважає заявлені вимоги про зміну розміру аліментів такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed