Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

В травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що 06.03.2012 року між ПАТ «Укрінбанк» та [PERSON] укладено договір оренди б/н нежитлових приміщень будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром, що по [ADDRESS] . Договір укладений на 1080 календарних днів з дати підписання, з правом автоматичної пролонгації на цей же строк у разі продовження користування приміщенням орендарем після спливу 1080 календарних днів. Зазначив, що у 2017 році він став власником нежитлового приміщення, тобто відбулася зміна особи орендодавця за договором. Виходячи з договірних положень, відповідач як орендар має своїм обов*язком виключно сплату комунальних платежів за самостійно укладеними договорами з комунальними службами або компенсує вартість таких комунальних послуг орендодавцю за відсутності згаданих договорів. При цьому визначення орендної плати ставиться в залежність від наявності договорів на комунальне обслуговування нежитлового приміщення. Тобто, істотною ознакою орендних відносин є їх платність за користування об*єктом оренди. Натомість, договором визначено лише порядок сплати або компенсації комунальних послуг. Вказує на те, що між ним та відповідачем, в порушення сутності орендних відносин не визначався розмір орендної плати, виходячи з споживчих та інших якостей нежитлового приміщення, а відповідач [PERSON] жодного разу не здійснював сплати будь-яких орендних платежів. Відсутність визначення у договорі оренди плати за користування нежитловим приміщенням як істотної умови договору найму (оренди) та відсутність визначення розміру таких платежів у інший спосіб порушує його право як орендодавця щодо отримання вигоди за передання нежитлового приміщення в оренду. Вважає, що договір оренди підлягає визнанню недійсним, у зв*язку з відсутністю істотних умов щодо визначення розміру та сплати орендних платежів за користування нежитловим приміщенням та у зв*язку з тим, що відсутність таких умов порушує його право, як орендодавця на отримання вигоди від існування орендних відносин за договором. Просить визнати недійсним догові оренди нежитлових приміщень б/н від 06 березня 2012 року, укладений між ПАТ «Укрінбанку» та відповідачем [PERSON] , починаючи з дати його укладення, а саме з 06 березня 2012 року. Стягнути судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського райсуду м. Чернівці від 05 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.17). Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 05 червня 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с.18). Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 19 жовтня 2020 року витребувано у [PERSON] оригінал договору оренди нежитлових приміщень б/н від 06 березня 2012 року (а.с.44). 27 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.54). 10 листопада 2020 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Оберемко Р.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що позов не визнає виходячи з наступного. Доводи відзиву аргументовані наступним: 31 жовтня 2006 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрінбанк», правонаступником з обмеженою дієздатністю якого є ПАТ «Українська інноваційна компанія» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 274. З метою забезпечення виконання відповідачем умов договору кредиту, 31 жовтня 2006 року між ним та банком було укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передав банку в іпотеку належне нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 277,95 кв. м. Оскільки [PERSON] не мав можливості виконувати належним чином зобов`язання за договором кредиту, тому з метою врегулювання погашення кредитної заборгованості між ним та банком було погоджено наступні умови погашення грошових вимог банка: між [PERSON] та банком укладається договір про задоволення вимог заставодержателя, згідно якого право власності на нерухоме майно переходить від [PERSON] до банка. Банк у свою чергу передає нерухоме майно в оренду. [PERSON] продовжує здійснювати господарську діяльність та сплачує комунальні платежі за користування нерухомим майном. Між сторонами укладається попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна з графіком сплати грошових коштів. Після виконання зобов`язання по оплаті, між сторонами укладається договір купівлі продажу нерухомого майна. Дані домовленості були оформлені рішеннями правління банка від 17 вересня 2015 року, № 34 від 15 травня 2012 року, № 137 від 25 вересня 2015 року, 20 листопада 2105 року № 157. На виконання досягнутих домовленостей сторонами 17 січня 2012 року було укладено договір про задоволення вимог заставодержателя, згідно умов якого право власності на нерухоме майно було передано банку. 02 лютого 2012 року Чернівецьким обласним комунальним бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності за ПАТ «Укрінбанк» на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром, загальною площею 277,95 кв.м. ( [ADDRESS] ). 06 березня 2012 року сторонами було укладено договір оренди нежитлових приміщень, згідно п.4.1. якого термін договору оренди становить три роки з правом викупу відповідачем нерухомого майна, що передбачено п. 11.2 цього договору. В орендованих приміщеннях відповідач здійснював підприємницьку діяльність оздоровчого комплексу з кафе-баром через МКП "Медитон-2000. На виконання зазначених вище домовленостей, зокрема, щодо придбання відповідачем нерухомого майна, банком згідно акту прийому-передачі приміщень було передано відповідачу нерухоме майно. Згідно протоколу № 34 банка від 15 травня 2012 року, банком надано відповідачу дозвіл на реконструкцію даху та добудову приміщення з дозволом про подальший викуп приміщення. Відповідач також продовжив користуватись земельною ділянкою під нерухомим майном, згідно Державного акту № 594/15 від 17 липня 2001 року. Відповідачем на виконання договору оренди приміщення сплачувались грошові кошти, на підставі прибуткових ордерів від 12 грудня 2012 року, 07 грудня 2012 року, 02 жовтня 2012 року, 10 серпня 2012 року, 03 серпня 2012 року, від 07 вересня 2012 року. Рішенням Правління банка, оформленим протоколом № 157 від 17 вересня 2015 року, погоджено реалізацію нерухомого майна та встановлено графік сплати грошових коштів у розмірі 1 615 000 грн. 22 вересня 2015 року між сином відповідача - [PERSON] та банком було укладено попередній договір, відповідно до якого не пізніше 22 листопада 2015 року сторони домовились укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна за ціною 1 615\~000 грн., які за взаємною домовленістю повинні бути сплачені на відповідний рахунок. Сторонами основний договір мав бути укладений до 22 листопада 2015 року. На виконання умов попереднього договору [PERSON] провів оплату, а саме: 22 вересня 2015 року на суму 715 000,00 грн., 12 жовтня 2015 року на суму 100 000,00 грн., 22 жовтня 2015 року на суму 100 000,00 грн., 05 листопада 2015 року на суму 100 000,00 грн., 11 листопада 2015 року на суму 50 000,00 грн., 11 листопада 2015 року на суму 100 000,00 грн., а всього перераховано грошові кошти на загальну суму 1 265 000,00 грн. Також, згідно протоколу № 137 від 25.09.2015 року банком зараховано за рахунок орендних платежів 150 000 грн. Всього на виконання договору купівлі-продажу відповідачем сплачено 1 315 000 грн. Вказані грошові кошти отримано банком. У зв`язку з тяжким фінансовим станом ПАТ «Укрінбанк» був визнаний проблемним, строком на 180 календарних днів та введено обмеження щодо його діяльності, зокрема, щодо відчуження майна. Укладання основного договору стало неможливим через запровадженні обмеження НБУ. Після відновлення ліквідності ПАТ «Укрінбанк» та зняття обмежень НБУ, 20 листопада 2015 року рішенням № 157 внесено зміни про терміни повного розрахунку за попереднім договором - до 20 листопад 2017 року. З дати укладання договору від 22 вересня 2015 року відповідачем загальну площу нежитлової будівлі збільшено на площу 544,9 кв.м. Тобто, сторони договору оренди врегулювали порядок сплати орендних платежів на підставі дійсних правовідносин, що існували між ними на момент укладання договору оренди, в тому числі з урахуванням визначення порядку придбання відповідачем нерухомого майна. Вказав, що договір оренди, у разі зміни власника орендованого майна, зберігає свою дійсність як для нового власника, так і для орендаря. Зміна власника переданого в оренду майна не є підставою ні для припинення договору оренди, ні для його зміни. Таким чином, зміна власника нежитлового приміщення не може вплинути на орендаря, в будь-якому разі на рівні закріплених в договорі оренди основних умов відповідного нежитлового приміщення. Крім цього, оскільки договором оренди не передбачено його припинення в разі зміни власника об`єкта оренди, то за загальним правилом усі умови договору оренди залишаються незмінними для нового власника приміщень. Тобто, договір оренди нежитлового приміщення є чинним на даний момент на рівні закріплених в ньому умовах. А тому просить в задоволенні позову відмовити (а.с.71-72). Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 11 січня 2021 року залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ «Укрінбанк» на даний час найменування ПАТ «Українська інноваційна компанія» з ринку провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків, в особі Караченцева Артема Юрійовича (а.с.105). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. Також зазначили, що предметом позову не є стягнення заборгованості (виконання обов`язку боржника), а визнання положень договору оренди недійсними, що вимагає встановлення факту порушення прав кредитора та моменту коли він дізнався чи міг дізнатися про таке порушення в спосіб, що не передбачає дослідження стану взаємних розрахунків між сторонами такого договору. Заміна сторони кредитора в договорі оренди не відображена безпосередньо в положеннях останнього, а має місце в силу набуття права власності на об`єкт оренди. Для застосування строків позовної давності в даній справі, необхідно встановити чи знав та чи міг дізнатися про порушення своїх прав за договором оренди кредитор. Зазначив, що договір оренди був укладений між відповідачем, [PERSON] та ПАТ «Укрінбанк». В подальшому [PERSON] було набуто право власності на об`єкт договору оренди, відповідно, мала місце заміна сторони у зобов`язанні. З моменту ж набуття права власності на об`єкт договору оренди та станом на по сьогоднішній день, [PERSON] не були передані ПАТ «Укрінбанк» та [PERSON] оригінал договору. В подальшому, під час розгляду інших цивільних справ, даний договір був отриманий [PERSON] . Зазначив, що до моменту відкриття провадження у справі №727/12438/17, в якому вперше відповідачем було подано договір оренди, між [PERSON] та [PERSON] не існувало жодного спору. Момент долучення [PERSON] копії договору оренди до матеріалів вказаної справи та ознайомлення з ними [PERSON] можна розцінювати як момент, коли останній дізнався про порушення його прав, захист яких є предметом розгляду даної справи. 24 листопада 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром. Вказану дату можна розцінювати як момент коли [PERSON] міг дізнатися про порушення його прав за договором оренди, оскільки внаслідок набуття права власності на об`єкт оренди, відбулася фактична зміна кредитора у договорі оренди. Відповідно, на момент подання даного позову, трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, не завершився. Що ж стосується обізнаності попереднього кредитора за договором оренди (ПАТ «Укрінбанк») щодо порушення його прав за таким договором, [PERSON] такої інформацією не володіє, а [PERSON] не наведено жодних доказів, що б підтверджували обізнаність ПАТ «Укрінбанк» про порушення прав останнього до моменту заміни сторони у зобов`язанні. Сам факт укладення договору оренди не може розцінюватися як обізнаність з порушенням прав за таким договором. Просять позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у відзиві. Додали, що зміна сторін у зобов`язані не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. З моменту укладення договору оренди, а саме з 06 березня 2012 року минуло більше трьох років, минув строк для звернення до суду з вимогами про визнання договору оренди недійсним. Просять застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, приходить до наступного. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом належними доказами встановлено, що 06.03.2012 року між позивачем [PERSON] як орендарем та Публічним акціонерним товариством «Укрінбанк», як орендодавцем укладено договір оренди нежитлового приміщення б/н будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром, загальною площею 277,95 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-15). За своїм правовим змістом договір оренди є договором найму (оренди), його положення відповідають вимогам ст. 283 ГК України та ст. 759 ЦК України, якими встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У відповідності до п.4.1. договору оренди було погоджено строки оренди, зокрема: договір укладається строком на 1080 календарних днів з дати підписання. Кожна із сторін договору оренди може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць. Якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2020 року за [PERSON] 24 листопада 2017 року зареєстровано право власності на нежитлові приміщення будівель оздоровчого комплексу з кафе-баром, що по [ADDRESS] . (а.с.77-80). Пунктом 13.1. договору оренди передбачено, що сторонами було узгоджено, що у разі зміни власника об`єкту нерухомості, до нового власника переходять права та обв`язки орендодавця. Згідно ст. 770 ч.1 ЦК України, у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця. Договір оренди у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність як для нового власника, замінює сторону орендодавця, так і для орендаря. Зміна власника переданого в оренду майна не є підставою ні для припинення договору оренди, ні для його зміни. Крім того, укладеним договором оренди не передбачено його припинення в разі зміни власника об`єкта оренди, та за загальним правилом усі умови договору оренди залишаються незмінними для нового власника приміщень, тобто договір оренди нежитлового приміщення є чинним. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 05 листопада 2009 року, у разі якщо під час розгляду спору буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Встановлено ст. 759 ЦК України, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно за плату на певний строк. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (не споживна річ), у відповідності до ст. 760 ч. 1\~ЦК України. Згідно ст. 762 ч. 1\~ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Позивач [PERSON] продовжував користуватися нежитловим приміщенням та були відсутні будь-які заперечення з боку орендодавця щодо поновлення договору оренди, у зв`язку з чим договір оренди продовжився на новий строк, відповідно до умов визначених сторонами в договорі оренди. \~ \~ \~ \~ Рішенням Шевченківського райсуду м. Чернівці від 29 листопада 2019 року позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном задоволені. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] , нежитловими виробничими приміщеннями, а саме: будівлею оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , надати доступ та передати ключі від нежитлових виробничих приміщень, а саме: будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром, загальною площею 277,95 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з прибуткових касових ордерів від 12 квітня 2012 року, 10 травня 2012 року, 04 травня 2012 року, 31 травня 2012 року, 06 липня 2012 року, 11 липня 2012 року, 03 серпня 2012 року, 10 серпня 2012 року, 07 вересня 2012 року, 02 жовтня 2012 року, 07 грудня 2012 року, 12 грудня 2012 року 15 листопада 2012 року, 20 листопада 2012 року, 09 листопада 2012 року, 20 лютого 2013 року, 14 березня 2013 року, 05 квітня 2013 року, 13 травня 2013 року, 11 червня 2013 року, 05 липня 2013 року, 06 липня 2013 року [PERSON] вносилися оплати за оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.113-123). Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2020 року дане рішення залишено без змін. (а.с.26-32). Відповідно до Постанови від 08.09.2021 року Верховного Суду, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.11. 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12.03.2020 року скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено. Відповідачем [PERSON] та його представником по справі подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Окремо звертають\~увагу на\~правову позицію\~Верховного суду\~України у\~цивільній справі\~№6-17цс17,\~відповідно до\~якої:\~«Європейський суд\~з прав\~людини,\~юрисдикція якого\~поширюється на\~всі питання\~тлумачення і\~застосування Конвенції\~(пункт\~1\~статті 32\~Конвенції),\~наголошує,\~що позовна\~давність\~-\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З`ясування фактичних обставин справи суд здійснює із застосуванням критеріїв оцінки доказів щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04 березня 2021 року у справа № 908/1879/17 Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.п.23.6-23.8 постанови ВПВС від 30.01.19 року у справі № 706/1272/14-ц). Позивач таким правом не скористався. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). В межах вирішення цієї справи, судом було забезпечено сторонам справи процесуальну можливість реалізації їх процесуальних прав\~ Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, -

Outcome: dismissed