Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальності «Джерман Моторз» (надалі по тексту - відповідач), в якому просив суд стягнути з останнього на свою користь суму інфляційних втрат у розмірі - 228 097,20 грн. та 3% річних у розмірі - 17 195,06 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.08.2013 року було задоволено частково позов [PERSON] до ТОВ «Джерман Моторз» про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення середенього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказаним рішенням,яке в подальшому набуло законної сили, на користь позивача було стягнуто грошові кошти. На підставі заяви позивача та виконавчого листа суду 12.12.2013 року було відкрито виконавче провадження та судове рішення було виконане шляхом сплати коштів в повному обсязі відповідачем лише в січні 2016 року. За вказаний період позивач поніс матеіральні витрати, оскільки національна валюта - гривня зазнала знецінення внаслідок інфляції та відповідач протиправно користувався вказаними коштами увесь період невиконання судового рішення. Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства (ст.ст.526, 625, 631 ЦК України) позивач просив суд стягнути з відповідача кошти інфляційних втрат та 3% річних у визначених в позові розмірах, а тому з метою захисту свого порушенного права звернувся із цим позовом до суду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення до початку розгляду справи судом не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Зважаючи на вимоги ст.ст.224, 169 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наджані письмові докази вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.08.2013 року, що набуло законної сили за наслідками апеляційного та касаційного перегляду, позовні вимоги було задоволено частково. Визнано незаконним наказ від 25.12.2012 року про звільнення [PERSON] за п.1 ч.1 ст.41 Кодексу Законів про працю України. Змінено формулювання причин звільнення [PERSON] зі звільнення за п.1 ч.1 ст.41 КЗпПУ на звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпПУ із зазначенням дати звільнення - 25.12.2012 року. Стягнуто на користь [PERSON] з ТОВ «Джерман Моторз» невиплачену заробітну плату в сумі - 78465,79 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі - 16137,74 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі - 175 634,90 грн. За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві [PERSON] 02.12.2013 року було відкрито виконавче провадження №40997777 (а.с. 25). Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено судом та не заперечується сторонами в судовому засіданні, то визначена сума до стягнення була сплачена боржником лише 11.01.2016 року, наслідком чого було винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с.39). Зважаючи на прострочення виконання грошового зобов»язання, яким є судове рішення про стягнення коштів на користь позивача, останній просить суд стягнути на його користь кошти інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України. Між тим, Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У справі, яка переглядається, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про стягнення ТОВ «Джерман Моторз» коштів невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Зважаючи на викладене, суд не знаходить правових підстав для стягнення коштів інфляції та 3% річних та відступлення від визначеної правової позиції Верховного суду України, наслідком чого є залишення позову без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed