Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів, в якому просила суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06 березня 2018 року по 07 грудня 2018 року в розмірі 69605,05 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 990,22 грн. Крім того, просила суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Філоник Я.І. подав до суду відзив на позовну заяву вказавши, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх безпідставними, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в якому посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі, тощо. Зазначив, що кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати [PERSON] за період з 06 березня 2018 року по 07 грудня 2018 року становить 189 робочих дня, а не 190 днів, оскільки день фактичного розрахунку не береться до уваги при здійсненні розрахунку. Відтак середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу за час затримки з нею розрахунку при звільненні за вказаний період становить 69238,71 грн., а не 69605,05 грн., як зазначає позивач. Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати жодних заперечень не подала. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено, позивач [PERSON] працювала в ПрАТ «Рівнеазот». Як зазначено в позовній заяві, наказом №3367-ВК від 26 грудня 2017 року позивач була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи їй не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/1160/18 від 05 березня 2018 року стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 13381, 44 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16851,75 грн. Рішення набрало законної сили 19 вересня 2018 року. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу [PERSON] 07 грудня 2018 року, що підтверджується копією виписки з рахунку ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 10 грудня 2018 року. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, кількість робочих днів, за які відповідачем прострочена виплата заробітної плати позивачу з 06 березня 2018 року по 06 грудня 2018 року становить 189 робочих днів, розмір середньоденної заробітної плати позивача при восьмигодинному робочому дні становить 366,34 грн., а тому розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за час затримки з нею розрахунку при звільненні за вказаний період становить 69238,26 грн. У зв"язку з чим вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 березня 2018 року по 06 грудня 2018 року підлягають до часткового задоволення в розмірі 69238,26 грн. Стягнення середнього заробітку по день ухвалення рішення не підлягає до задоволення, так як розрахунок з позивачем був проведений відповідачем 07 грудня 2018 року. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд не приймає до уваги. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представниками відповідача не доведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, оскільки він здійснений у відповідності до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Таким чином, позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати підлягає до задоволення повністю в розмірі 990,22 грн. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved