Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася\~в суд\~з позовом\~до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позивач [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення. Позивач [PERSON] в підтвердження позовних вимог посилається на те, що на підставі Договору дарування від 12.09.2002року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з 17.10.2002 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , якии є її колишнім чоловіком. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.10.2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, а саме з 15 травня 2020 року відповідач в добровільному порядку залишив помешкання, власницею якого вона являється, забрав всі свої речі і перейшов проживати до будинку своїх батьків, які проживають в цьому ж населеному пункті. З того часу відповідач в будинку не проживає, його речей в будинку немає, участі в оплаті комунальних послуг та утриманні будинку в належному стані відповідач не приймає, поточним ремонтом не займається. Реєстрація відповідача в будинку створює позивачці перешкоди в користуванні власністю, зокрема позивачка не має змоги оформити субсидію та розпорядитись даним будинком незалежно від волі інших осіб. Таким чином обмежуються її права як власника даного об`єкта нерухомого майна. Згідно з копії домової книга для прописки (реєстрації) громадян, позивачка [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] зареєстровані за однією адресою, в належному позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних комісійного Акту обстеження №223 фактичного місця проживання від 13.11.2020р., складеного в присутності сусідів та депутатів сільської ради, затвердженим головою Нагуєвицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області посвідчено, що [PERSON] з травня 2020 року і по теперішній час не проживає за адресою : [ADDRESS] , таким чином вважає, що з 15.05.2020р. і до даного часу не проживає у вищевказаному будинку за місцем своєї реєстрації та права власності на нього немає, членом сім`ї власника будинку не являється з 08.11.2020р., а саме з часу набрання рішення суду про розірвання шлюбу. Просить позов задоволити. Позивач [PERSON] в підтвердження зустрічних позовних вимог посилається на те, що він, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з 08.06.2000р., який розірвано за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.10.2020р. У даному шлюбі у них народилося двоє дітей : донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . За адресою [ADDRESS] , у житловому будинку, належному позивачу він зареєстрований та постійно проживає з 17.10.2002р. Вищевказаний дерев`яний будинок збудований ще батьками колишньої дружини, він потребував дорого вартісного ремонту, заміни вікон, встановлення нового опалення, облаштування ванної кімнати, то він протягом вже десятка років працюючи за кордоном вкладав в нього свою працю і кошти. Він дбав і про утримання даного будинку, надавав кошти на комунальні послуги, здійснюючи роботи по поточному ремонту та благоустрію земельної ділянки, на якій він розташований. Його дружина, у якої почалися стосунки із іншим чоловіком ще під час їхнього перебування у шлюбі, виставила його речі, поміняла замки в дверях, що змусила його тимчасового поселитися у будинку його батьків. Він неодноразово пробував вселитися у будинок, однак дружина добровільно його не пускає, ігнорує його законні вимоги, а тому він змушений звернутися до суду із позовом про усунення перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовні заяві, відносно заявлених зустрічних позовних вимог вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Партика О.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, пославшись на обставини, викладені в письмовому відзиві, відносно заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та правовідносини сторін. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317 , 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку від 12.09.2002р., даруватель [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] ( житловий будинок літ. «А-1» складається з трьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м. та однієї кухні, вартість будинку згідно довідки - характеристики, виданої 06.08.2002р. Дрогобицьким ДКМБТІ та EО за №2881 становить 51856 грн. З"ясовано, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.10.2020р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 08.10.2020р. Як вбачається із довідки за №658 від 19.05.2021р., виданої Дрогобицьким ДКМБТІ та EО, [PERSON] на праві власності (1) належить будинковолодіння за [ADDRESS] . Як вбачається із Акту обстеження №223 від 13.11.2020р., складеного комісією Нагуєвицької сільської ради у складі Вовків О.М. голови сільської ради, [PERSON] члена виконавчого комітету, [PERSON] , [PERSON] - депутатів сільської ради, що громадянин [PERSON] фактично зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але за свідченнями власника будинку - [PERSON] та її доньки [PERSON] , не проживає за вказаною адресою від травня 2020р. Як вбачається із довідки за №44 від 05.05.2021р., виданої старостою сіл Нагуєвичі, Унятичі, [PERSON] , прописаний по [ADDRESS] , але фактично не проживає з 2020року. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб. Якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Разом із тим, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач [PERSON] . Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї. Встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь яким іншим способом. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 645/8985/15-ц, провадження № 61-10118св18, та від 14 листопада 2018 року у справі № 209/6568/13-ц, провадження № 61-38153св18. Питання втрати членом сім`ї власника права користування житлом вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так, вказаною нормою закону передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником буднку або законом. У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71,72 ЖК України застосуванню не підлягають. На підтвердження обставин, на яких грунтується позов, позивачем надано Акт обстеження №223 від 13.11.2020р., складений комісією Нагуєвицької сільської ради у складі Вовків О.М. голови сільської ради, [PERSON] члена виконавчого комітету, [PERSON] , [PERSON] - депутатів сільської ради, що громадянин [PERSON] фактично зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але за свідченнями власника будинку - [PERSON] та її доньки [PERSON] , не проживає за вказаною адресою від травня 2020р. Однак такий не може бути прийнятий судом до уваги як такий, що підтверджує факт непроживання відповідача у спірному житлі понад встановлений ст. 405 ЦК України річний строк, оскільки такий підтверджує лише той факт, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою на дату їх складання, однак жодним чином не є інформативними з точки зору визначення початкового моменту непроживання відповідача у спірному житлі. Пояснення позивачки в судовому засіданні про те, що фактично відповідач виселилась зі спірного будинку в травні 2020 року не підтверджені жодними іншими доказами. А отже, в період з дати складання акту 13.11.2020 по дату подання позову не становить передбаченого законом строку, за умови відсутності протягом якого, член сім`ї колишнього власника втрачає право на користування житлом. Крім того, судом враховано і факт, що вселитися у житловий будинок належний позивачці і користуватися ним, відповідач не міг з поважних причин, оскільки позивач [PERSON] не впускала останнього до житла, що стало підставою для звернення його до правоохоронних органів. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до переконання, що оскільки член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України), відтак не доведено в судовому засіданні факту відсутності відповідача [PERSON] у спірному житлі понад встановлений законом строк. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17., якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. А тому оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування будинком, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак первісний позов не підлягає до задоволення. Щр стосується зустрічних позовоних вимог, то судом враховано, що посилання відповідача [PERSON] ( за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом) на той факт, що [PERSON] протиправно чинить останньому перешкоди у користуванні житлом та незаконно обмежує його право вільного користування та проживання у будинку по [ADDRESS] , і як на доказ посилається на повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення від 03.06.2021р., де останній звертався до Дрогобицького відділу Національної поліції ГУ НП у Львівської області з приводу реєстрації повідомлення про кримінальне правопорушення та внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань та притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та не представлено жодних доказів, що відповідач [PERSON] (за зустрічним позовом) чинить перешкоди у користуванні спірним майном, а мотиви, викладені [PERSON] не містять правових підстав для їх задоволення. Крім того, судом взято до уваги і той факт, що [PERSON] не долучено жодних належних, допустимих, достовірних доказів та переконливих доводів, в чому саме полягає перешкоджання з боку [PERSON] у здійсненні права користування спірним житловим будинком. Отже, встановлено відсутність належних доказів на підтвердження фактів, викладених у зустрічному позові [PERSON] та не доведено в судовому засіданні під час розгляду справи обставин, що відповідач [PERSON] (за зустрічним позовом) чинить перешкоди останньому, а відтак в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом вселення, слід також відмовити.

Outcome: dismissed