Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації посилаючись на те, що з 2009 року він працює оперуповноваженим Управління служби безпеки України у Львівській області. З відповідачем познайомився в той час, як його мати [PERSON] проводила ремонтні роботи у своїй оселі за адресою: [ADDRESS]. Оскільки мати некомпетентна в питаннях підбору та оцінки якості роботи майстрів, тому звернулась до нього із проханням допомогти. Усні угоди про виконання робіт та усі розрахунки проводила із майстрами його матір, він лише спостерігав за якістю та необхідністю проведення робіт. В процесі проведення ремонту її помешкання, виникла необхідність у проведенні додаткових, не обговорених раніше та досить коштовних робіт, в звязку із чим матері не вистарчило заощаджень, які вона мала в наявності та планувала витратити на ремонт свого помешкання. Відтак по завершенню ремонтних робіт у його матері виникла заборгованість перед прорабом, з яким завжди проводились розрахунки, і за роботу інших майстрів робочої групи зокрема. Він не мав і на даний час не має можливості допомогти матері оплатити повну вартість ремонтних робіт. Відповідач звернувся із листом за місцем його праці, яким зловживає своїм правом на звернення, маскуючи таким чином суть такого звернення, а саме - дискредитацію мене в очах керівництва. У цьому листі - зверненні відповідач поширює недостовірну інформацію створюючи враження про нього як про шахрая. Зокрема, в своєму листі на ім'я прокурора Львівської області та начальника Управління служби безпеки України у Львівській області поширив інформацію, яка підлягає спростуванню. Своїми діями відповідач спричинив йому моральні страждання, розмір відшкодування яких становить 50\~000грн. Просив вимоги задовольнити. У судове засідання позивач та його представник не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,звернулися з заявою про розгляд справи за їх відсутністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, знаходить необхідним відмовити у задоволенні позову повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні до них правовідносини. З 2009 року позивач працює оперуповноваженим Управління служби безпеки України у Львівській області. У липні 2014року позивач познайомився з відповідачем в той час, як його мати [PERSON] проводила ремонтні роботи у своїй оселі за адресою: [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] була некомпетентна в питаннях підбору та оцінки якості роботи майстрів, тому в цих питаннях позивач допомогав їй. Усні угоди про виконання робіт та усі розрахунки проводила із майстрами [PERSON], позивач спостерігав за якістю та необхідністю проведення робіт. В процесі проведення ремонту зазначеного помешкання, виникла необхідність у проведенні додаткових, не обговорених раніше та досить коштовних робіт, в звязку із чим [PERSON] не вистарчило заощаджень, які вона мала в наявності та планувала витратити на ремонт свого помешкання. Відтак по завершенню ремонтних робіт у [PERSON] виникла заборгованість перед прорабом, з яким проводились розрахунки, і за роботу інших майстрів робочої групи, зокрема перед відповідачем. Позивач не мав можливості допомогти матері оплатити повну вартість ремонтних робіт. В звязку з цими обставинами, 28.02.15 [PERSON]звернувся із листом до прокурора Львівській області, начальника Управління служби безпеки України у Львівській області, в якому між іншим зазначив наступне: 1) «на початку липня 2014 року між мною та гр.-м [PERSON] була укладена усна угода про проведення електромонтажних робіт в квартирі його матері за адресою: [ADDRESS]"» . 2) «на початку вересня 2014 року, закінчивши електромонтажні роботи, я надав [PERSON] довідку про перелік виконаних робіт на суму до сплати 8 тисяч грн., які були обумовлені усною угодою.». 3) «з цього приводу я звернувся до Сихівського PB УМВС у Львівській області (протокол заяви зареєстровано в ЄРДР за №151) про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайство. Звернення до міліції мене спонукало те, що у [PERSON] є непоодинокі факти вчинення ним шахрайства.». 4) «Так одночасно зі мною працювали маляри-штукатури [PERSON], [PERSON] A.B., [PERSON] і [PERSON] та інші з якими [PERSON] також не розрахувався за роботу (протокол заяви зареєстровано в СРДР за №151 Сихівського PB). Однак слідчий Сихівського PB Мирончук Д.В. не квапиться розглядати справу та прийняти законне рішення.» 5) «Крім цього, як мені СТАЛО ВІДОМО, що [PERSON] являється діючим співробітником СБ України у Львівській області. Одночасно він займається підприємницькою діяльністю. Про даний факт свідчить один із сайтів інтернету в якому вказується, що він являється приватним підприємцем більярдного клубу «Абриколь», який знаходиться за адресою: м.Львів, [PERSON], 109» 6) «Викладені мною факти свідчать про те, що гр.-н [PERSON] займається злочинною діяльністю, прикриваючись своїм службовим становищем для вирішення своїх меркантильних питань. В свою чергу правоохоронні органи не реагують на вчинки [PERSON] і тим самим складають негативне ставлення громадян до правоохоронної системи України» Згідно зі ст.19 Міжнародного пакту про громадські та політичні права від 16.12.1966р. (ратифікований Україною 25.10.1001р.) кожна людина має право безперешкодно дотримуватися своїх поглядів, на вільне висловлювання своєї думки. Європейський суд з прав людини, застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Японський проти Польщі» та інших, підкреслив, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статті 34, 68 Конституції України вказують, що кожний має право на свободу думки і слова, на вільне виявлення своїх поглядів та переконань, що кожний зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України і законів України, не зазіхати на права і свободи, честь і достоїнство інших людей. Відповідно до ст.300 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. В ст.1 Закону України «Про інформації» зазначено, що під інформацією розуміються документовані або привселюдно оголошені відомості про події і явища, що відбуваються в суспільстві, державі або навколишнім середовищі. Згідно ст.14 Закону України „Про інформацію під поширенням інформації слід розуміти розповсюдження, обнародування документованої або публічно оголошуваної інформації. До відомостей, що порочать особу, слід відносити інформацію про особу або певні факти, які принижують честь, гідність та ділову репутацію особи перед громадськістю, чи окремими громадянами з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття, принципів людської моралі і не відповідають дійсності чи неправдиво викладені. Стаття 201 ЦК України вказує, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Стаття 297 ЦК України вказує, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Стаття 299 ЦК України вказує, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Стаття 23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: …4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 280 ЦК України вказує, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. З Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року (справа № 1-9/2003 справа про поширення відомостей) вбачається, що частина перша статті 7 Цивільного кодексу встановлює, що «громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності».Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист честі, гідності і ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009р. №1, зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Суд вважає, що звернення 28.02.15р. [PERSON]з листом до прокурора Львівської області, начальника Управління служби безпеки України у Львівській області, що містить певні відомості про недодержання законів, передавалися, повідомлялися [PERSON]не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами прокуратури Львівської області, Управління служби безпеки України у Львівській області. На думку суду таке звернення не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивача. Тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в цієї частині. Оскільки відсутні підстави щодо задоволення позовних вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, тому не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed