Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 січня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було вчинено Договір № 4 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року в якому Банк, з незрозумілих мені підстав, збільшив розмір строкової заборгованості за Кредитним договором № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року з 15 000 $ США до 50 958,94 $ США, на умовах користування ними до 07 червня 2030 року включно та сплати Банку процентів за користування кредитом у розмірі: 14 % річних за період від дати укладання цього Договору по 26.01.2010 року включно, 7% річних за період користування кредитом з 27.01.2010 року по 09.12.2010 року, 10% річних за період користування кредитом з 10.12.2010 року по 09.12.2011 року, 16,19% річних за період користування кредитом з 10.12.2011 року по 07.06.2013 року. 08 червня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 308/0606/88-295, відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії (що не відновлюється;- у розмірі 60 000 доларів США на строк до 07 червня 2016 року. Реально Банком було видано [PERSON] лише 15 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 08.06.2006 року № 603-2 та свідченнями самого Позичальника. Зазначену в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року суму коштів у розмірі 50 958,94 долара США [PERSON] від Банку не отримувала, про що свідчить відсутність в матеріалах справи належних письмових доказів. Відсутність у відповідача видаткового касового ордеру про передачу позивачу 26.01.2010 року грошових коштів у сумі 50 958,94 доларів США, на якому б знаходився її підпис, свідчить про не укладання спірного Договору, підтверджується самим відповідачем, який у своєму додатковому запереченні проти позовної заяви [PERSON] підтвердив відсутність видаткового касового ордеру на суму 50 958,94 долара США, що не створює для неї будь-яких цивільних зобов'язань. Тому просила суд визнати Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року неукладеним. Позивач та її Представник у судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Представник Відповідача в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надали до суду заперечення, просили відмовити в повному обсязі. Неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду справи, враховуючи що треті особи подали до суду заперечення проти позову, в яких просили суд відмовити у задоволенні позову. Враховуючи, шо позивач протягом розгляду справи подавала неодноразово уточнені та змінені позови, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 серпня 2015 року - прийнято до розгляду уточнений позов [PERSON] до ПАТ СВЕДБАНК про про визнання Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006року неукладеним (в редакції позовних вимог від 01 квітня 2014 року); - залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «СведБанк» про визнання Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006року недійсним ( в редакції позову від 11 грудня 2013 року). - в порядку правонаступництва змінити відповідача з Публічного акціонерного товариства «СВЕДБАНК» на Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК», та в подальшому вважати відповідачем - Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК. - на підставі ст. 35 ЦПК України залучити до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «ФК Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». - на підставі ст. 31 УПК України у прийнятті до розгляду заяв про збільшення позовних вимог в редакції від 17 листопада 2014 року та 18 серпня 2015 року - відмовлено. Роз»яснено позивачу, що він має право подати самостійний позов про визнання фіктивним договору факторингу б/н, укладеного 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині що стосується позивача [PERSON], з підстав його невідповідності нормам ЦК України та моральним засадам суспільства. В провадженні суду залишено позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Омега Банк» про визнання Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006року неукладеним (в редакції позовних вимог від 01 квітня 2014 року) Судом також встановлено, що відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 та ч. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» згідно з планом врегулювання Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», затвердженим рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного Банку України від 06.07.2015 року № 437 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Омега Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] строком на 1 рік з 06.07.2015 року по 05.07.2016 року включно (а.с. 189). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи 08.06.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 308/0606/88-295, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 15 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, до 07 червня 2016 року. Договір складається із: кредитного договору, додаткової угоди №1 до кредитного договору, Договору про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року (а.с.4-5, 78-83). Судом встановлено, що відповідно до Додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» зобов'язалось надати грошові кошти у вигляді кредитної ліній у розмірі 60 000,00 доларів США на строк по 07 червня 2016 року (п.1.1), позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок, щомісяця, через касу банку згідно Додатку № 2, що є невід'ємною частиною договору (п. 3.1.), інші умови Договору залишаються без змін (а.с. 83). Також судом встановлено, що 26 січня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін і доповнень № 4 до Кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились внести зміни до п. 1.1. Кредитного договору, згідно з яким розмір заборгованості становить 50 958,94 доларів США, та встановлено строк користування кредитом до 07 червня 2030 року включно. Зазначену суму боргу також зафіксовано укладенням додаткової угоди № 2 від 26.01.2010 року до іпотечного договору № 308/0606/88-295-Z від 08 червня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» (а.с.4). Згідно листа, вих. № 0000801 від 15 лютого 2013 року, 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило своє право вимоги за Кредитним договором на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В свою чергу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступило своє право вимоги за Кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», станом на 15 лютого 2013 року загальна сума заборгованості за кредитним договором № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року, який оформлено між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] становить 76 473,07 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом - 50 958,94 доларів США, заборгованість за відсотками - 12 234,45 доларів США, пеня - 13 279,68 доларів США (а.с. 106). Також з матеріалів справи вбачається, що правонаступником ПАТ «СведБанк» є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», оскільки 29 квітня 2013 року ПАТ «СведБанк» змінив назву на ПАТ «Омега Банк» (а.с. 20-25). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги, правонаступництва, виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), виконання обов'язку боржника третьою особою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України встановлено спосіб захисту порушених цивільних прав та інтересів. При цьому, у вказаному переліку відсутній такий засіб захисту, як визнання договору неукладеним. Відповідно до вимог абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити права та інтереси особи у інший спосіб виключно у тому випадку, коли такий спосіб захисту встановлений договором чи законом, що у даному випадку відсутнє. Згідно п.8 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, вимога про визнання правочину неукладеним є такою, що не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Крім того, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Більш того, відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Як встановлено в ході розгляду справи, між тими ж особами та з приводу тих же підстав, що і у даній справі, раніше уже виникали судові спори, що були належним чином судами розглянуті з винесенням рішень, які вступили в законну силу. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року недійсним - відмовлено (а.с.72-75). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26.04.2013 року позов [PERSON] до Криворізького відділення № 1 Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» про витребування у відповідача видаткового касового ордеру та визнання додаткової угоди недійсною задоволено повністю. Витребувано з Криворізького відділення № 1 Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» видатковий касовий ордер, яким підтверджується факт передачі [PERSON] 08 травня 2008 року 60 000 долпрів США. Визнано додаткову угоду № 1 від 08 травня 2008 року - недійсною (а.с.14). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», до якої приєдналося Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено. Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2013 року скасовано, та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання договору не дійсним (а.с. 86-90). Таким чином, наведеними рішеннями судів, що вступили в силу, доведено законність та чинність оспорюваних позивачем договорів, і, отже, згідно вимог ч.3 ст.61 ЦПК України та ч.2 ст.223 ЦПК України, позивач позбавлений права оспорювати вказані обставини у інших процесах, у т.ч. - у даному. Що стосується позовних вимог щодо визнання Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року неукладеним, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Із матеріалів справи вбачається, що Договір № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов. Згідно з правовою позицією, викладеної в Постанові ВСУ від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для врахування, за статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом із тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Посилання позивача на ту обставину, що вона не отримувала грошових коштів, які зазначені в спірному договорі не може бути підставою для визнання правочину таким, що суперечить актам цивільного законодавства. Крім того, суд погоджується з позицією сторони відповідача (а.с.44) про пропущення позивачем строків позовної давності у справі. Так, позивачу було відомо про укладення 26.01.2010 року оспорюваних договорів №№ 3 та 4, оскільки позивач особисто їх підписував. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України, строк загальної позовної давності у даному випадку завершився 26.01.2013 року. При цьому, позивач звернувся до суду 05.12.2013 року, тобто після завершення строку позовної давності. З матеріалів справи та зібраних доказів суд не вбачає підстав вважати причини пропуску строку позовної давності поважними. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Сторона у справі (відповідач) в ході судового розгляду зробила заяву про застосування строків позовної давності (а.с.44). Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, згідно з яким для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову про визнання Договору № 4 від 26 січня 2010 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 308/0606/88-295 від 08.06.2006 року неукладеним, та враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed