Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до відповідно до ордеру №83019 Харківським районним комітетом народних депутатів 13.08.1990 року [PERSON] на сім'ю з трьох осіб була надана двокімнатна квартира, загальною житловою площею 30,52 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Як зазначає позивач, що на даний момент квартира неприватизована і в ній зареєстровано пять осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] є сином чоловіка позивача від першого шлюбу та проживає протягом останіх 10 років за іншою адресою, а тому позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування вказаним житловим приміщенням через його відсутність у квартирі понад шість місяців без поважних причин. 05.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить суд визнати його таким, що має право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що [PERSON] разом зі своїми батьками тимчасово мешкав у [ADDRESS]. З березня 2000 року [PERSON] разом з батьками проживає за адресою [INFO], за якою і зареєстрований. Влітку 2003 року відповідач разом з матір'ю переїхав мешкати в квартиру до батьків його матері з адресою: [ADDRESS]. До серпня 2017 року з боку [PERSON] не робив ніяких спроб зняти [PERSON] з реєстрації. 17.09.2011 року між первісним позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [PERSON] та її син [PERSON] були зареєстровані за спірною квартирою про що [PERSON] до відома не було поставлено. З боку [PERSON] та [PERSON] були створені такі умови які перешкоджали [PERSON] користуватися житловою площею за місцем його реєстрації і тому він був змушений проживати за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, який є відповідачем за зустрічним позовом, підтримав поданий ним позов, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, додатково пояснив, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2006 року. Перешкод в проживанні в квартирі з боку позивача не робляться і відповідач добровільно проживає за іншою адресою. З таких підстав просив задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з його безпідставністю і недоведеністю, підтримав пояснення [PERSON] викладені у первісному позові обставини. Представник відповідача, [PERSON], який також є позивачем за зустрічним позовом в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. При цьому пояснив, що [PERSON] саме за домовленостю своїх батків був зареєстрований за адресою [ADDRESS], а проживав за іншою адресою разом зі своєю матір'ю. Крім того, з боку [PERSON] не було зроблено ніяких спроб знати свого сина [PERSON] з реєстрації. Саме з приводу того, що між батьками відповідача [PERSON] була домовленість про те, що він буде проживати разом з матір'ю є причиною не проживання [PERSON] у спірній квартирі. Крім того в спірній квартирі не має належних умов проживання, а створені умови які перешкоджають [PERSON] користуватися житловою площею за місцем реєстрації. Третя особа, [PERSON] до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи за його відсутності в матеріалах справи не міститься. Суд вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до ордеру №83019 Харківським районним комітетом народних депутатів 13.08.1990 року [PERSON] на сім'ю з трьох осіб була надана двокімнатна квартира, загальною житловою площею 30,52 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки форми №3 від 01.04.2016 року в квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач за первісним позовом [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 6). Рішенням суду від 14.11.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. [PERSON] за домовленістю своїх батьків проживав за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю. Згідно роз'яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. № 2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). На підтвердження вимог за первісним позовом надані довідки ( а.с. 8, 69) у яких зазначено, що [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS], однак при цьому нічого не вказано про встановлення комісією факту наявності чи відсутності у спірній квартирі речей відповідача та не зазначено причин щодо їх не проживання. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи наведені приписи ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, саме підстави щодо поважності причин не проживання для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, підлягають доказуванню учасниками спору та дослідженню судом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що вона є сусідкою та не чула, щоб [PERSON] хтось перешкоджав у проживанні в квартирі. Відповідача вона бачила приблизно два роки тому на вулиці, він шов біля дому. В спірній квартирі відповідача не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що вона проживає в домі за адресою: [ADDRESS] з початку заселення. Відповідача бачила у дворі будинку. Про те, що батько [PERSON] перешкоджає сину проживати в квартирі не чула. Суд бере до уваги покази вищевказаних свідків та при цьому приходить до висновку, що Відповідач по первісному позову [PERSON] не за власним бажанням не проживав в спірній квартирі, а проживав разом з матір'ю, оскільки відповідач був неповнолітній та за згодою його батьків, які розлучилися, про що свідчить рішення Дарницького районного суду м. Києва 14.11.2006 року. Суд приймає до уваги пояснення відповідача за первісним позовом, оскільки вони підтверджуються письмовими доказами, а саме: рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2006 зі змісту якого убачається, що між сторонами є домовленість про проживання [PERSON] з матір'ю ( а.с. 87 ). Заява від [PERSON] до Начальника ЖЕКУ №207, що свідчить про те, що без її відома [PERSON] не виписувати зі спірної квартири ( а.с. 90). Заява Голові Дарницької державної адміністрації м. Києва від [PERSON] в якій міститься відомості, що відповідач тимчасово змушений проживати зі своєю матір'ю за адресою [ADDRESS] так як за місцем його реєстрації проживає його батько [PERSON] разом зі своєю новою дружиною та двома маленькими дітьми. Квартира двокімнатна відповідачу немає місця для проживання, оскільки життя в таких умовах може поставити під загрозу його успішність у навчанні. Отже, по даній справі встановлено та підтверджено наданими до справи вищевказаними доказами, встановленими в суді фактами, що відповідач за первісним позовом не проживає у спірній квартирі з поважних причин. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] є членом сім"ї наймача квартири, однак створені умови проживання перешкоджають йому проживати в вказаній квартирі. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - це особа віком до 18 років. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За приписом ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи надані сторонами докази у їх сукупності суд вважає, що [PERSON] не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не проживав там з поважних причин, іншого житла, у тому числі яке б належало на праві власності, останній не має. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] за зустрічним позовом підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], а саме в сумі 640 (шістсот сорок) грн. (за немайнову вимогу - квитанції , а.с. 15).

Outcome: approved