Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач в особі Управління справами Верховної Ради Українизвернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , діючої у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України, про виселення зі службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] був обраний народним депутатом шостого скликання, дата набуття депутатських повноважень - 23 листопада 2007 року, дати припинення - 12 грудня 2012 року. Відповідно до ст. 122 ЖК України Управліннями справами Верховної Ради України 10 лютого 2010 року [PERSON] на сім`ю із трьох осіб (він, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] ) видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення площею 17,3 кв м за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховною Радою України від 21.10.2009 року «Про деякі питання управління державним майном, що забезпечує діяльність Верховної Ради України» зазначена квартири була включена до числа житлових приміщень, яка відповідно до статті 35 Закону України «Про статус народного депутата України» може надаватись народним депутатам на строк їх повноважень. Водночас пунктом 28 Положення про порядок надання народним депутатам України службових приміщень і користування ними передбачено, що народні депутати України, строк повноважень яких закінчився, в тримісячний строк зобов`язані звільнити займане службове приміщення з усіма особами, які з ними проживають, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч.7 ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції від 06.12.2012 року) службові жилі приміщення, призначені для заселення народними депутатами та членами їх сімей, перебувають у державній власності. [PERSON] було повідомлено про необхідність звільнення ним та членами його сім`ї із займаного службового житлового приміщення, проте наразі службова квартира залишається не звільненою, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача Кирсенко Є.Б. , діючий на підставі довіреності від 28 грудня 2019 року (а.с.86 том 2), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Водночас, представник відповідача, будучи присутнім в межах проведнення підготовчого судувового засідання, позов не визнав. Відзив відповідачем на позов не надано. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. Треті особи в судове засідання повторно не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на сайті судової влади (суду), звернулись до суду із заявами про розгляд справи за відсутності їх представника. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача та третіх осіб. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що спірна квартира є службовою, перебуває у відомчому житловому фонді позивача. Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 123 ЖК України встановлений порядок користування службовими жилими приміщеннями. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст. 123 ЖК України). [PERSON] був обраний народним депутатом шостого скликання, дата набуття депутатських повноважень - 23 листопада 2007 року, дати припинення - 12 грудня 2012 року (а.с.12). Відповідно до ст. 122 ЖК України Управліннями справами Верховної Ради України 10 лютого 2010 року [PERSON] на сім`ю із трьох осіб (він, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] ) видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення площею 17,3 кв м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Постановою Верховною Радою України від 21.10.2009 року «Про деякі питання управління державним майном, що забезпечує діяльність Верховної Ради України» зазначена квартири була включена до числа житлових приміщень, яка відповідно до статті 35 Закону України «Про статус народного депутата України» може надаватись народним депутатам на строк їх повноважень (а.с. 6, 7). Водночас пунктом 28 Положення про порядок надання народним депутатам України службових приміщень і користування ними передбачено, що народні депутати України, строк повноважень яких закінчився, в тримісячний строк зобов`язані звільнити займане службове приміщення з усіма особами, які з ними проживають, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч.7 ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції від 06.12.2012 року) службові жилі приміщення, призначені для заселення народними депутатами та членами їх сумей, перебувають у державній власності. [PERSON] було повідомлено про необхідність звільнення ним та членами його сім`ї займаного службового житлового приміщення, проте на разі службова квартира [PERSON] та членами його сім`ї, яка поповнилась ще на одну особу - [PERSON] , залишається не звільненою (а.с. 13). Вирішуючи спір за позовом, суд виходить із такого. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 у справі № 554/4456/17). Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Водночас, оскільки строк повноважень народного депутата України [PERSON] закінчився, останній в тримісячний строк зобов`язаний звільнити займане службове приміщення з усіма особами, які з ними проживають, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідач не входить до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення відповідно до ст. 125 ЖК України, а тому підлягає виселенню. Судом надана правова оцінка запереченнням відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання вимог закону, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи позивача, які наведені у позові не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є уцілому обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Так, при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ч.7 ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції від 06.12.2012 року), правил про договір найму жилого приміщення,передбачених ЖК України, ст. ст. 118, 122, 123, 124 ЖК України, п. 28 Положення про порядок надання народним депутатам України службових приміщень і користування, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved