Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася 11.10.2016 року до суду з позовом, в уточненій редакції якої від 01.02.2017 року просить стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» (далі АТ «Банк «[PERSON] та Кредит») та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь 50\~000,00 гривень, в якості заборгованості згідно Договору-заяви про банківський строковий вклад (депозит) № 305835/6373/3-15 «Стандарт» від 27.01.2015 року із сумою вкладу у розмірі 250\~000,00 гривень за мінусом отриманого граничного розміру компенсації (200\~000,00 гривень), виплаченої їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб; 26\~548,00 доларів США в якості заборгованості згідно Договору-заяви про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» № 305835/6001/3-15 від 26.01.2015 року, що станом на 08.08.2016 року складає еквівалент 658\~655,88 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що між нею та АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» укладено: 26.01.2015 року Договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» № 305835/6001/3-15 в іноземній валюті із сумою вкладу 26\~548,00 доларів США, строк дії з 26.01.2015 р. по 26.04.2015 р. під 12 % річних; 27.01.2015 року Договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) № 305835/6373/3-15 «Стандарт» із сумою вкладу у розмірі 250\~000,00 гривень, строк дії з 27.01.2015 р. по 27.04.2015 р. під 25,50 % річних. На виконання умов договорів позивачем здійснено зарахування коштів на відкриті на її імя рахунки в установі банку, але банк у порушення вимог договорів не здійснював їй нарахування відсотків та не повернув грошові кошти після закінчення строку дії вкладів. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі ФГВФО) сплачено граничний розмір компенсації суми вкладу у розмірі 200\~000,00 грн., тому вона звернулася до суду за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась. Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Представники ПАТ «[PERSON] та кредит» та ФГВФО в суд не з"явилися, представник банку [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю, в задоволенні позову просила відмовити, свої заперечення підтримала в повному обсязі. У надісланому АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» на адресу суду запереченні зазначено, що Постановою Правління НБУ № 898 від 17.12.2015 року банківську ліцензію АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» відкликано та банк вирішено ліквідувати, на даний час триває ліквідація банку, під час якої є пріоритетними норми Закону про систему гарантування; позивач 24.11.2015 року отримала гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами 200\~000,00 грн.; позивача включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» на суму 1\~203\~132,24 грн. (4 черга). Отже, чинним законодавством встановлено спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права. Крім того, вимоги в іноземній валюті включаються до реєстру вимог в національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У надісланому ФГВФО на адресу суду запереченні зазначено, ФГВФО жодним чином не порушив права позивача, позивачем отримано гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами у сумі 200\~000,00 грн., тобто Фонд виконав свій обовязок, покладений на нього державою. Натомість позивач намагається отримати від держави подвійну грошову компенсацію: в рамках процедури ліквідації банку та шляхом звернення до суду. Також ФГВФО вважає, що він не є належним відповідачем по справі, так як не заключав з позивачем жодних договорів. Та позивачем не вірно визначено розмір позовних вимог , оскільки відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті здійснюється в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ на день початку ліквідації банку. У задоволенні позову просила відмовити.\~\~ Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, у судовому засіданні встановлено, що між АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та позивачем [PERSON] укладено: 26.01.2015 року Договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» № 305835/6001/3-15 в іноземній валюті із сумою вкладу 26\~548,00 доларів США, строк дії з 26.01.2015 р. по 26.04.2015 р. під 12 % річних (а.с. 6 копія договору); 27.01.2015 року Договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) № 305835/6373/3-15 «Стандарт» із сумою вкладу у розмірі 250\~000,00 гривень, строк дії з 27.01.2015 р. по 27.04.2015 р. під 25,50 % річних (а.с. 8 копія договору). На виконання умов договорів позивачем здійснено зарахування коштів на відкриті на її імя рахунки в установі банку, що підтверджується меморіальними ордерами (а.с. 1, 7 копії ордерів). Відповідно до п. 6 Договорів-заяв про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 26.07.2015 року та 27.01.2015 року після закінчення строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов (а.с. 6, 8 копії договорів). Строк дії Договорів-заяв закінчився 26.04.2015 р. та 27.04.2015 р. відповідно, відповідач у строки на умовах, визначених Договором не повернув позивачу грошові кошти та не виплатив нараховані відсотки. Судом встановлено та не оспорюються сторонами у справі, а також розміщені на офіційному сайті ФГВФО (а.с. 19-20), що Рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 17.09.2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» було вирішено розпочати процедуру виведення АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 18.09.2015 року по 17.12.2015 року. Постановою Правління НБУ № 898 від 17.12.2015 року банківську ліцензію відкликано та банк вирішено ліквідувати (а.с. 21). Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 230 від 18.12.2015 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» строком з 18.09.2015 року по 17.12.2017 року, призначено уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію банку [PERSON], яку рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 1703 від 01.09.2016 року змінено [PERSON] з 05.09.2016 року (а.с. 22-25 копії рішень, оголошення). Позивач [PERSON] 24.11.2015 року отримала гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами 200\~000,00 грн., що не заперечується сторонами (а.с. 30). Однак, позивач не погоджується з виплаченою сумою, оскільки невиплата решти суми порушує її право володіння своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2001цс15 зазначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення банку з ринку та на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 214, п. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд, з метою захисту прав позивача, вважає за доцільне відступити від вищевказаної правової позиції, враховуючи наступне. За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у невиконанні чи неналежному виконанні умов зобовязання (ст. 610 ЦК України). За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, примусове виконання обовязку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, і відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною 1 статті 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до частини 2 статті 1060 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За змістом ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Водночас главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобовязання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом. Разом із тим, вказаний Закон не передбачає наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобовязань у договірних відносинах із вкладниками, а ст. 52 цього Закону визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів). Згідно функцій ФГВФО, визначених ст. 4 Закону, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат. Тобто ФГВФО лише гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону, в тому числі за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби. Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист. ФГВФО набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти і надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк. Таким чином, під час тимчасової адміністрації вищевказані положення законодавства встановлюють особливий порядок задоволення вимог вкладників банку, який послідовно передбачає: 1) відшкодування вкладникам ФГВФО коштів у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення ФГВФО банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн.. (ч. 1 ст. 26 Закону); 2) залишкове задоволення вимог вкладників за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст. 52 Закону). Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат ФГВФО, уповноваженою особою ФГВФО на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи ФГВФО, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право дійти від імені банку без довіреності (ст. ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Отже, на підставі спеціальних норм Закону з часу введення тимчасової адміністрації виключається негайне задоволення банком вимог вкладників і інших кредиторів банку відповідно до умов визначених законом і договором, на що вказує ст. 1074 ЦК України, яка допускає обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку та ст. 36 Закону. Однак, Закон не встановлює підстав припинення майнових прав вкладників на зазначені кошти, що могло б тлумачитися як порушення державою гарантій мирного володіння майном передбачених статтею 1 Протоколу 1 Конвенції. Зазначене порушення права на мирне володіння майном, встановлене статтею 1 Протоколу 1 Конвенції, матиме місце у разі відмови суду у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за договором банківського вкладу, на наявність і дійсність яких (вимог) не впливає спеціальний порядок, встановлений Законом щодо їх задоволення. Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahin і PerihanSahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності [PERSON] АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тому, за наявності неприпиненого зобовязання між сторонами, порушення зобовязаною стороною майнових прав вкладника щодо користування та розпорядження грошима, які були передані банку на виконання умов договору банківського вкладу, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу1 Конвенції, ст. 3 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, виключається відмова судом у захисті порушених прав вкладників. Поряд із цим, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосовуються при примусовому виконанні рішення про задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час тимчасової адміністрації, з урахуванням того, що банк з моменту запровадження тимчасової адміністрації та під час ліквідаційної процедури припиняє виконання своїх зобовязань як окрема юридична особа субєкт банківської діяльності, а ФГВФО в окремому порядку відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення ФГВФО банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн. (ч. 1 ст. 26 Закону), а вимоги вкладників фізичних осіб у частині, яка перевищує суму, виплачену ФГВФО, віднесені до четвертої черги кредиторів та можуть бути задоволені за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст. 52 Закону), однак в жодному випадку не унеможливлюють ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, яке забезпечує реалізацію та здійснення захисту такого права особи відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 ЦПК України. Системний аналіз норм Закону № 4452-VI свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат ФГВФО, уповноваженою особою ФГВФО на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи ФГВФО, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону). Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи ФГВФО. Суд вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорювання його прав та позбавлення останнього права на судовий захист. При цьому, суд виходить з того, що належним відповідачем у справі в частині вимог щодо повернення недоплачених коштів, які в розумінні ст. 22 ЦК України є збитками, є саме банк, з яким позивачем укладено договори, а не ФГВФО, оскільки позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з ФГВФО не перебуває. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобовязань, ФГВФО надається цільова позика. Як вбачається з витягу від 12.05.2017 р. з Переліку (реєстру) вимог кредиторів АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», акцептованих уповноваженою особою ФГВФО за заявою [PERSON] її внесено до реєстру до четвертої черги, сума вимог за даними балансу на останній день роботи банку, заявлена та акцептована складає 1\~203\~132,24 грн. (а.с. 57). Отже, з урахуванням виплаченої гарантованої суми 200 тис. грн., сума неповернутого вкладу складає 1\~203\~132,24 грн. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, викладеною у постанові № 6-36цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України, закінчення строку дії договору банківського вкладу і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банк України від 03.12.2003 року № 516, банк сплачує вкладнику, суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Судом встановлено, що частина вкладів була здійснена в іноземній валюті - доларах США. У зв'язку з цим, відповідно до вимог чинного законодавства, повернення коштів позивачу повинно здійснюватися також у зазначеній валюті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення недоплачених коштів за депозитом, розміщеному в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. \~Такі висновки визначені в правових позиціях Верховного Суду України, висловленими у постановах від 16 вересня 2015 року, справа № 6-190цс15, та від 10 лютого 2016 року, справа 6-1680цс15. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Суд відмовляє позивачу у солідарному стягненні коштів за банківськими депозитами з ФГВФО, оскільки позивач укладав договори з банком, а тому ФГВФО не є стороною договірних правовідносин. З огляду на те, що позивач при поданні позову до суду був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір . На підставі викладеного,

Outcome: partial