Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 24.05.1980 року. Від шлюбних відносин неповнолітніх дітей не мають. Позивач посилається на те, що вони не розуміють одне одного, у них виявилися вкрай суперечливі погляди на подружнє життя, на взаємні права та обов"язки подружжя. Тому з 2007 року вони припинили спільне проживання і їх шлюб носить формальний характер. Примирення між ними неможливе, з цих підстав просить шлюб розірвати. Позивач судовому засіданні відсутній, надав суду заяву, згідно якої справу просить розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судовому засіданні відсутня. Про час та місце розгляду справи вона повідомлена належним чином, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини своєї неявки вона не повідомила. В зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі і які належним чином повідомлені про час розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних письмових доказів. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 24.05.1980 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 24.05.1980 року с/ЗАГС с.Низківка Щорського району Чернігівської області. Від спільного сімейного життя неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили спільне проживання з 2007 року, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved