Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 лютого 2016 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця реєстрації дітей. Уточнила свої вимоги в поданій до суду 15 лютого 2016 року заяві. Посилалася на те, що в 2012 році зареєструвала шлюб з відповідачем, мають сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Вказувала, що протягом останніх двох років сімейне життя погіршувалося, фактично шлюбні відносини припинено, постійно виникають сварки. Також посилалася на те, що сім'я проживала в [ADDRESS], що є службовим житлом, але 03 січня 2016 року в результаті чергової сварки позивач вимушена була переїхати в квартиру [ADDRESS], де і проживає разом з дітьми. Просила суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб, стягнути з відповідача аліменти на утримання кожного із дітей в розмірі по 1/4 частині всіх видів заробітку відповідача. Також просила суд визначити місце реєстрації проживання сина [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] а доньки [PERSON] - [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній відносини. Відповідач в судовому засіданні повністю визнавав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та щодо реєстрації місця проживання дітей, але не погоджувався з тим розміром аліментів, які просила позивач з нього стягнути. Представник третьої особи в судовому засіданні щодо позовних вимог покладалася на розсуд суду, але вважає, що реєстрація місця проживання дітей має бути здійснена за адресою місця реєстрації у встановленому законом порядку одного із батьків. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, представника третьої особи, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 09 червня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам позивача та моральним засадам суспільства. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для надання терміну для примирення оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сім'ї, а матимуть виключно формальний характер, що не допоможе зберегти сім'ю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати. Також встановлено, що відповідач [PERSON], є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], які знаходиться на утриманні матері. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Відповідач достатньої допомоги на утримання дітей не надає, хоча працює, має стабільний заробіток. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] згідно з рішенням суду зобов'язаний вже до сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, які відраховуються з грошового забезпечення, яке отримує відповідач. Суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи обставини, передбачені ст.182 СК України, в тому числі наявність у відповідача інших аліментних обов'язків, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання кожного із малолітніх дітей в розмірі по 1/6 частині всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну, до повноліття, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду. Судом враховано, що за чинним законодавством розмір аліментів в будь-якому випадку не може бути меншим 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд враховує вимоги ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" щодо права кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи вимоги позивача [PERSON] щодо реєстрації місця проживання дітей суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; Відповідно до норм ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює реєстрацію місця проживання особи. Відповідно до норм зазначеної статті Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. В силу зазначених норм реєстрація місця проживання дітей здійснюється уповноваженими на те органами з дотриманням встановленого законом порядку та виключно за місцем проживання батьків дитини або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дослідженими в справі доказами встановлено, що сторони по справі як [PERSON], так і [PERSON], у встановленому законом порядку зареєстрували своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні сторони надали суду пояснення з приводу того, що дійшли добровільно згоди про визначення місця проживання обох малолітніх дітей спільно з матір'ю - позивачем [PERSON] За таких обставин, в силу норм ст. 29 ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], має бути здійснена за місцем проживання того з батьків, з ким фони фактично проживають, тобто, за місцем проживання позивача. Суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про здійснення реєстрації малолітнього [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] є такими, що заявлені всупереч інтересів дитини. За таких обставин, вимоги [PERSON] щодо визначення місця реєстрації дітей є безпідставними та не підлягають задоволенню. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 551,20 грн. за вимоги про розірвання шлюбу, а також 551,20 грн. за вимоги в частині реєстраційного обліку дітей. В частині вимог про стягнення аліментів позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору. За таких обставин, в силу норм ст. 88 ЦПК України саме з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави за розгляд справи в суді в частині вимог про стягнення аліментів в сумі 1102 грн. 40 коп., а також на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial