Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1\\2 її частину, а також визнати недійсним договір дарування цієї квартири від 24 травня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 жовтня 2014 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, зокрема, вважає, що правила ст. 174 ЦПК України не поширюються на вирішення даного спору, ухвала про відмову у визнанні відповідачем позову судом не ухвалювалась. Факт спільного проживання протягом багатьох років визнавала відповідачка, даний факт підтверджено також свідками. Апелянт наполягає на тому, що він працював і частину грошей витрачалась на оплату кредиту по квартирі та побутові потреби, ним сплачувались страхові платежі за договором страхування майна, що свідчить про спільний бюджет сім'ї. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] (а.с.22). Після його смерті відкрилась спадщина. Згідно договору дарування [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] (а.с.6-7, 58 зворот). До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON], мати померлого, та [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], який є сином померлого (а.с.35, 39). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту його проживання сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що даний факт не знайшов свого підтвердження. Такий висновок суду не грунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Обґрунтовуючи факт свого спільного проживання з [PERSON], спільного ведення ними домашнього господарства, позивач [PERSON] посилається на покази свідків, інші письмові матеріали, яким, на його думку, суд першої інстанції не надав належної оцінки. Так, позивачем [PERSON] в судове засідання апеляційного суду було надано копії договорів з працівником, які укладались ним та УМВС України в Чернігівській області в період з червня 2005 року по січень 2010 року, з яких вбачається, що в цей період [PERSON] працював підсобним працівником ВГІРФО УМВС України в Чернігівській області і зазначав адресу свого проживання [ADDRESS]. Факт оренди квартири [ADDRESS] та проживання в ній однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] підтверджували допитані свідки та визнавала сама відповідачка [PERSON] Крім того, відповідно до ст. 174 ЦПК України відповідач [PERSON] визнала заявлені позивачем позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційний суд, аналізуючи покази свідків в сукупності з іншими матеріалами справи, приходить до висновку, що знайшов своє підтвердження факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Спірні правовідносини щодо встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя регулюються Сімейним кодексом України. До 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України сам по собі факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не тягнув за собою юридичних наслідків. Відповідно до діючих на той час норм цивільного права при вирішенні питання спільного набуття майна кожна із сторін повинна була довести факт внесення коштів у придбання такого майна. З 01 січня 2004 року Сімейним кодексом була передбачена можливість поширення статусу спільної сумісної власності на майно, набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, до 01 січня 2004 року на спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не поширюються правила щодо спільної сумісної власності подружжя і факт спільного проживання має юридичне значення лише після зазначеної дати. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання факту спільного проживання підлягають задоволенню частково шляхом визнання факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України договір є правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS]. Відповідачем [PERSON] з метою придбання спірної квартири був укладений кредитний договір № 36-05/06/5/11/504/2006/02 від 04 липня 2006 року. Позивач стверджував, що погашення заборгованості по кредитному договору здійснювалось за спільні кошти сім'ї. На підтвердження даного твердження позивачем [PERSON] в засідання апеляційного суду були надані копії банківських квитанцій про купівлю валюти та погашення заборгованості за кредитним договором за період з 2006 року по 2011 рік, в яких в графі „підпис клієнта" стоїть підпис [PERSON] Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їх на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи, що на момент придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік та жінка однією сім'єю, не перебували у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], частки яких у майні є рівними. 24 травня 2012 року [PERSON] подарувала квартиру своєму синові -[PERSON] (а.с.6-7). Отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме належить визнати факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, визнати, що станом на 24 травня 2012 року (день укладення спірного договору дарування) квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Крім того, належить визнати недійсним в частині дарування 1\\2 частини квартири договір від 24 травня 2012 року дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 24 травня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 2706. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені передчасно, враховуючи наявність чинного, ніким не скасованого свідоцтва про право на спадщину (а.с.66), з якого вбачається, що власниками квартирі по 1\\2 її частині є [PERSON] та [PERSON] На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить стягнути по 365 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого останнім за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій ((243,60 +243,60 (розгляд в суді першої інстанції вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договору) + 243,60 (розгляд цих же вимог в суді апеляційної інстанції)). Крім того, з [PERSON] належить стягнути 125 грн. 01 коп. судового збору, недоплаченого при поданні апеляційної скарги (643,31 (необхідно було сплатити) -518,30 (фактично сплачено) =125,01).

Outcome: partial