Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом, у якому просить стягнути з відповідача - Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки при звільненні та моральну шкоду, пов'язану з невиплатою заборгованості із заробітної плати. Позов обґрунтований тим, що він працював на підприємстві на посаді завідуючого електротехнічним відділом з 01.02.2002 року. З 01.10.2014 року його звільнено за власним бажанням. В день звільнення йому не виплачена заробітна плата, тому він був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, погодившись з розрахунком заборгованості із заробітної плати та розміром середнього заробітку, наданим відповідачем. Не заперечував щодо зменшення розміру моральної шкоди. Відповідач надав заперечення, в яких позов визнав частково в сумі 20662,84 грн., у тому числі заборгованість із заробітної плати - 13702,74 грн., компенсація за невикористані дні відпустки - 7060,10 грн. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди просив відмовити в задоволенні позову на тій підставі, що вина підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст.116 КЗпП України відсутня, оскільки з квітня 2014 року обслуговуючим банком ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» не проводяться рахунки, не виконуються клієнтські розпорядження. Крім того, відповідач просить врахувати постанову Апеляційного суду Запорізької області у справі № 219/4612/14-п від 20.10.2014 року, згідно якої головного бухгалтера звільнено від адміністративної відповідальності за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що свідчить про відсутність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з працівником. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності із записами в трудовій книжці [PERSON] був прийнятий до ЗАТ «Інститут «Укркольорметобробка» на посаду завідувача електротехнічним відділом. З 27.04.2011 року ЗАТ «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» перейменоване у Приватне акціонерне товариство «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка». Позивача звільнено з підприємства 01.10.2014 року згідно наказу № 113 від 01 жовтня 2014 року. Заборгованість підприємства по заробітній платі перед відповідачем по день звільнення становить 13702,74 грн., компенсація за невикористані дні відпустки в кількості 117 днів становить 7060,10 грн., що не спростовано позивачем та підтверджується довідкою № 190 від 05.12.2014 року (а. с. 27). В ч. 1 ст. 116 КЗпП України, вказується що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Суд вважає, що відповідач порушив законні права позивача на оплату його праці, а тому приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та відпусткам на день звільнення в сумі 20662,84 грн. Відповідно до постанови Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Підставою відповідальності власника (підприємства) - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Не слід вважати, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. В даному випадку фактичний розрахунок досі не проведений, що стверджується довідкою № 192 від 05.12.2014 року про заборгованість по зарплаті (а. с. 36). Суду відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності вини власника у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Посилання відповідача на постанову у справі про адміністративне правопорушення, прийняту Апеляційним судом Запорізької області від 20.10.2014 року у справі № 219/4612/14-п щодо встановлення відсутності вини посадової особи підприємства - відповідача у ненадходженні платежів до бюджетів та державних цільових Фондів через дії ПАТ КБ «Актив-Банк» не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, оскільки: - згідно положень п.22.4 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; - згідно п.2.4 договору № 0811/01-06 про розрахунково-касове обслуговування підприємства по виплаті заробітної плати та інших виплат з використанням платіжних карток ПАТ «КБ «Актив-Банк» підприємство перераховує заробітну плату або виплати для співробітників підприємства на рахунок у банку № 29241902008 з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати, авансу (або інших виплат) за ----- (період) згідно договору № 0811/01-06 від 11.08.2010 року. Одночасно з перерахуванням коштів підприємством в банк відправляється електронною поштою файл-реєстр з розподілом відповідної суми по Картрахунках Держателів (працівників). Відповідачем суду не надано належних доказів перерахування заробітної плати на вищевказаний рахунок банку та файл реєстру у відповідності з договором № 0811/01-06 від 11.08.2010 року, зокрема, для зарахування на картковий рахунок держателя - позивача, а також не доведено відсутність можливості відкриття рахунків в іншій банківській установі та укладення договору про надання банківських послуг з метою як погашення заборгованості із заробітної плати, так і сплати єдиного соціального внеску тощо. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день звернення його до суду із позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку підлягає до виплати. В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Позивачем не надано даних щодо кількості робочих днів, відпрацьованих підприємством в 2014 році. Тому суд приймає за основу кількість робочих днів за п'ятиденним робочим тижнем у відповідності до листа Мінсоцполітики від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік». Враховуючи викладене, суд стягує середньомісячний заробіток без вирахування всіх необхідних платежів, який становить 4741,76 грн., виходячи з середньої заробітної плати 76,48 грн. х 62 (кількість днів затримки розрахунку з 01 жовтня 2014 року по 29 грудня включно). У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений ст. 23 ЦК України, згідно ч.3 якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов'язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні - порушенням права власності відповідно до ст..1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до „майна" у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції з прав людини є також порушенням права на мирне володіння майном. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань. В зв'язку з цим, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 400 грн., оскільки зазначена ним в заяві сума (5000грн.) не в повній мірі відповідає характеру та обсягу фізичних та душевних страждань, яких він зазнав. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 254 грн. 05коп. за вимоги майнового характеру (20662,84 грн. + 4741,76 грн.) та 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру. На підставі наведеного,

Outcome: approved