Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що між ним та відповідачем були укладені договори грошової позики: від 08.09.2010 року на суму 6000 гривень з відсотками 8 %, строк повернення 08.11.2010 року; від 04.12.2010 року на суму 14000 гривень, строк повернення до 24.03.2011 року зі сплатою 8 % за користування грошима, від 17.06.2011 року на суму 20000 гривень зі строком повернення до 31.12.2011 року зі сплатою 10 % за користування грошима. Однак в указаний строк відповідач боргу не повернув. В зв»язку з викладеним позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача за договорами позики з урахуванням відсотків за користування, індексу інфляції, 3 % річних , всього 264440 гривень, звернути стягнення на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], визнавши за позивачем право власності на дану земельну ділянку. В судове засідання позивач не з»явився, був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, уточнив позовні вимоги, просив стягнути на свою користь 306440 гривень, свої позовні вимоги підтримав, на задоволенні позову наполягав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. На підставі ч.1 ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів ( суму позики)… Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей… Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За змістом частин 1,2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надані суду копії договорів позики від 08 вересня 2010 року на суму 6000 гривень зі сплатою 8%; від 04.12.2010 року на суму 14000 гривень, строк повернення до 24.03.2011 року зі сплатою 8 % за користування грошима, від 17.06.2011 року на суму 20000 гривень зі строком повернення до 31.12.2011 року зі сплатою 10 % за користування грошима, також копії державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану за адресою: Виноградненська сільська рада Новоазовського району Донецької області на [PERSON]; копію договору дарування земельної ділянки від 28.04.2010 року щодо дарування [PERSON] зазначеної земельної ділянки відповідачу [PERSON]; копію довіреності від 08.09.2010 року, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] бути своїм представником в органах, установах та організаціях з питань розпорядження зазначеною земельною ділянкою, строк дії довіреності сплив - до 08.09.2013 року, власноручний підпис довірителя зазначений в цій довіреності - [PERSON] ( за паспортом прізвище відповідача - [PERSON]) Належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з»явився, оригінали договорів позики суду не надав. Суд приходить до висновку, що це неподання позивачем доказів суду не було зумовлене поважними причинами ( в контексті ч.2 ст.303 ЦПК України). Згідно статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог копій договорів позики суд не може прийти до обґрунтованого висновку про наявність між позивачем та відповідачем боргових зобов»язань. До того ж, суд може задовольнити лише одну позовну вимогу, або стягнути суму боргу, або звернути стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргових зобов»язань. Щодо земельної ділянки, то позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження належності земельної ділянки саме відповідачеві - державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача за договорами позики станом на 2015 рік 306440 гривень судом не встановлено. На підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed