Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду із цивільним позовом до [PERSON] про визнання недостовірної інформації та зобов'язання її спростувати. Вказаний позов мотивований тим, що відповідач [INFO] року під час чергової сесії Ватутінської міської ради під час виступу з трибуни поширила щодо нього недостовірну інформацію, зокрема сказала: «Вам, [PERSON], пропоную подивитись у дзеркало на свою форму голови, митися та переодягати одяг, коли ідете до людей, щоб не смерділи потом». Вважає вказаний вислів відповідача, зокрема у контексті того, що він «смердить потом» таким, що містить недостовірну інформацію, а також ображає його честь і гідність, а тому вона підлягає спростуванню. Відповідно до наданих суду письмових заперечень відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими, а тому не підлягають до задоволення. Заперечення мотивовані тим, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, висловлено нею як рекомендація, а не ствердженням. Також дану інформацію слід сприймати як оціночне судження, яке не підлягає спростуванню та доведення їх справедливості. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові. Пояснив, що він є депутатом Ватутінської міської ради Черкаської області, керівником громадської організації, а поширена відповідачем недостовірна інформація ставить під сумнів його особисті та моральні якості перед виборцями, іншими депутатами, однодумцями, членами партійного осередку місцевої ланки, засновниками волонтерського центру по забезпеченню воїнів у зоні АТО у м. Ватутіне та іншими мешканцями м. Ватутіне, а також створює про нього хибне уявлення як про особу, яка не дотримується прийнятих у суспільстві принципів моралі, виховання, етики. Спростування недостовірної інформації має відбутися у спосіб який її було поширено, тобто на сесії Ватутінської міської ради. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у запереченні. Крім того, акцентувала увагу, що поширена нею інформація, яку позивач вважає недостовірною, є виключно її оціночним судженням та має рекомендаційний характер. Позивач є депутатом місцевої ради, тобто публічною особою, а тому має бути готовим, що може зазнавати більш ширшої критики, порівняно з іншими особами. Вказала, що відповідно до ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши докази у справі, які мають значення для вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про інформацію», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Резолюцією № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. Переглянувши відеозапис трансляції засідання 36 сесії VII скликання Ватутінської міської ради Черкаської області, яка відбулася 29.08.2017 року, на DVD-диску, наданому позивачем як речовий доказ, в частині, що стосується предмету позову, судом встановлено, що під час виступу з трибуни на вказаній сесії [PERSON] звертаючись до позивача, який знаходився у сесійній залі, сказала: «...Вам, [PERSON], пропоную подивитись у дзеркало на свою форму голови, митися та переодягати одяг, коли ідете до людей, щоб не смерділи потом…». Засідання вказаної сесії, як і інших, транслювалася на офіційному веб-сайті Ватутінської міської ради та міститься у записі на відеохостингу „Youtube" в мережі Інтернет, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації, крім іншого, слід розуміти повідомлення її в публічних виступах хоча б одній особі. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст. 10 Конвенції і ч.ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Положеннями ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд вважає за необхідне визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Вказане зумовлено тим, що відповідно до ст. 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, п. 46 рішення від 08.07.1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Водночас суд також враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-639цс17 у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. Оцінюючи поширену відповідачем інформацію як фактичне твердження, суд враховує показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які допитані за клопотанням позивача, та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а також яким чином її сприймає сам позивач. Так, свідок [PERSON] надав суду показання про те, що він хоч і не був присутнім [INFO] року на сесії Ватутінської міської ради, але переглядав її у записі в мережі Інтернет. Вказав, що знайомий з [PERSON] тривалий час, неодноразово їздив з ним у якості волонтерів у зону проведення АТО, де доводилось ночувати у польових умовах та навіть у автомобілі. При цьому позивач завжди слідкував за власною гігієною, а перебуваючи у безпосередній близькості запахів поту чи інших неприємних запахів від нього не чув. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає [PERSON] тривалий час та може охарактеризувати його як культурну, охайну людину, яка слідкує за своїм зовнішнім виглядом, жодного разу не чув від нього запахів поту чи інших неприємних запахів. На сесії Ватутінської міської ради [INFO] року присутнім не був, але переглядав її у записі в мережі Інтернет. Допитаний свідок [PERSON] надав суду показання, що він є депутатом Ватутінської міської ради Черкаської області та безпосередньо був присутнім на сесії Ватутінської міської ради [INFO] року. Висловлену [PERSON] з трибуни інформацію щодо [PERSON] сприйняв як твердження про те, що той має неприємний запах потовиділення, а тому повинен митися та переодягатися. Вважає цю інформацію недостовірною, оскільки знає позивача з дитинства та ніколи не чув від нього неприємних запахів. Свідок [PERSON] надав суду показання за змістом яких він є депутатом Ватутінської міської ради Черкаської області, однак не був безпосередньо присутнім на сесії Ватутінської міської ради [INFO] року, а лише переглядав її в мережі Інтернет. Інформація [PERSON] про те, що [PERSON] «повинен митися та переодягати одяг, коли йде до людей, щоб не смердів потом» є неправдивою, оскільки позивач на сесії міської ради та виборців постійно ходить у охайному вигляді, жодних неприємних запахів від нього ніколи не чув. При цьому, він з позивачем у різні пори року неодноразово їздив як волонтери у зону проведення АТО, ночував з ним у польових умовах, в автомобілі. Додатково вказав, що поширена відповідачем інформація сприйнята жителями м. Ватутіне як те, що [PERSON] є неохайною людиною, яка має неприємний запах. Про вказане свідчить те, що оскільки він є однопартійцем позивача, то у приватних розмовах жителі м. Ватутіне неодноразово запитували його про те, чи дійсно від [PERSON] настільки неприємно пахне потовиділеннями. Однак вказана інформація не відповідає дійсності, тобто є недостовірною. Допитана свідок [PERSON], яка є дружиною позивача, пояснила, що прожила у шлюбі з [PERSON] понад 30 років, її чоловік є чистоплотним, слідкує за власною гігієною та охайністю. На роботу, у тому числі й на сесії Ватутінської міської ради, ходить як на свято у костюмі. Більш того, вона сама, як дружина, слідкує, щоб його одяг був чистим та акуратним. Інформація [PERSON] про наявність у [PERSON] неприємного запаху поту, і про те, що йому слід митися та переодягати одяг, щоб такого запаху не було, принижує честь та гідність її чоловіка, а також ображає її. Внаслідок поширення відповідачем даної інформації вона повинна виправдовуватися перед знайомими та колегами, які переглядали сесію Ватутінської міської ради у записі з приводу того, що насправді вона є недостовірною, а її чоловік є охайним та має належні особисті та моральні якості. З огляду на вказане, суд вважає, що частина інформації поширена [PERSON] у її публічному виступі, яка є предметом судового розгляду, а саме: «…Вам, [PERSON], пропоную... митися та переодягати одяг, коли йдете до людей, щоб не смерділи потом…», все ж містить інформацію, яка може бути витлумачена, та фактично витлумачена як [PERSON], так і сторонніми особами, як така, що містить фактичні дані, зокрема щодо недотримання позивачем норм гігієни, а тому її достовірність підлягає з'ясуванню. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач, реалізовуючи на власний розсуд свої права, передбачені ст. 43 ЦПК України, які роз'яснені їй судом, жодних доказів щодо достовірності інформації, яку позивач просить визнати недостовірною не надала. Враховуючи викладене, суд, беручи до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості, вважає, що інформація, поширена відповідачем, достовірність якої є предметом спору, містить у собі як оціночне судження «…пропоную подивитись у дзеркало на свою форму голови…», так і недостовірну інформацію «…Вам, [PERSON], пропоную... митися та переодягати одяг, коли йдете до людей, щоб не смерділи потом…». Вказаний висновок суду зумовлений тим, що словосполучення вжите відповідачем «…щоб не смерділи потом…» підлягає витлумаченню, як таке, що свідчить про наявність у позивача потовиділення неприємного запаху, а тому він повинен «…митися та переодягати одяг, коли йдете до людей…». Водночас жодних доказів істинності та достовірності вказаної інформації [PERSON] не надано. Згідно із ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на вказане, а також на те, що інформацію, яку публічно поширила [PERSON], суд визнав недостовірною, вона має публічно повідомити про це на сесії Ватутінської міської ради Черкаської області. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд враховує наступне. Положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн., оскільки це мінімальний розмір судового збору за вимогу немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial