Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, посилаючись на те, що працював у відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 5 років 4 місяці: з 10.08.1990 р. по 10.08.1995 р. підземний гірничий робітник, ш. «Родіна», ВО «Кривбасруда» - 5р.; з 04.09.1995 р. по 11.01.1996 р. - підземний машиніст бурових установок, ш. «Саксагань» , ВО «Кривбасруда» - 4 міс. У травні 2015 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 744 промислової медицини йому були встановлені 2 професійні захворювання: Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом ускладнений ІХС: післяінфарктний (без Q передньосептальний , верхівки інфаркт міокарда 06.12.2014р) кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 3 ст., 2 ст. ГС, ангіопатія сітківки обох очей, СН 1 ст., ризик 4, у поєднанні з помірним полірадикулярним синдромом(L5, S1, C6, C7), двобічним плечолопатковим періатрозом (ПФС 2 ст.), остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня) і остеоартрозом дрібних суглобів кистей.Хронічний (пиловий) бронхіт . Легенева недостатність 1 ст. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних інформаційної довідки про умови праці від 11.03.2013 р. № Ф-2/2-11-3-739 виданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, де вказано, що позивач працював в умовах впливу підвищених параметрів пилу переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, несприятливого мікроклімату, важкості праці. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 17.07.2015 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив шкідливих та несприятливих факторів. Позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці підземного машиніста бурової установки, підземного гірника очисного забою за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії відносяться до 3 кл. 3 ст. шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 3ступеню шкідливості. За висновком МСЕК від 08.09.2015 року серії 12 ААА № 014654 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 65% та 3 група інвалідності з 31 серпня 2015 року з переоглядом у серпні 2016 року. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує «ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування». Таким чином в наслідок отримання професійних захворювань позивач став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Працювати позивач не може, бо при незначному фізичному навантаженні відчуває стійкий біль в поперековому і шийному відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових суглобах, дрібних суглобах кистей, біль і терпкість в руках, зябкість їх, напади побіління пальців на холоді, судоми мязів рук, загальну слабкість, періодичний кашель, задишку при фізичному навантаженні. Все це ставить під загрозу його життя. Винним у заподіянні позивачу фізичної і моральної шкоди є підприємство - ПАТ «Кривбасзалізрудком», що у порушенні діючого на той час законодавства не створило не шкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях.В наслідок отримання професійного захворювання суттєво змінився спосіб його життя, що спричиняє йому моральні страждання. В відшкодування моральної шкоди просив стягнути з відповідача на його користь 137 800 гр. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Кривбасзалізрудком» в особі [PERSON] позовні вимоги не визнав і пояснив, що підприємство вважає, що позивач працював у відповідача з серпня 1990 року по січень 1995 року, після цього працював на іншому підприємстві, крім того позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань, погіршення його здібностей, позивач не обґрунтував розмір моральних страждань та переживань. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач працював у відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 5 років 4 місяці: з 10.08.1990 р. по 10.08.1995 р. підземний гірничий робітник, ш. «Родіна», ВО «Кривбасруда» - 5р.; з 04.09.1995 р. по 11.01.1996 р. - підземний машиніст бурових установок, ш. «Саксагань» , ВО «Кривбасруда» - 4 міс. У травні 2015 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 744 промислової медицини йому були встановлені 2 професійні захворювання: Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом ускладнений ІХС: післяінфарктний (без Q передньосептальний , верхівки інфаркт міокарда 06.12.2014р) кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 3 ст., 2 ст. ГС, ангіопатія сітківки обох очей, СН 1 ст., ризик 4, у поєднанні з помірним полірадикулярним синдромом(L5, S1, C6, C7), двобічним плечолопатковим періатрозом (ПФС 2 ст.), остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня) і остеоартрозом дрібних суглобів кистей.Хронічний (пиловий) бронхіт . Легенева недостатність 1 ст. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних інформаційної довідки про умови праці від 11.03.2013 р. № Ф-2/2-11-3-739 виданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, де вказано, що позивач працював в умовах впливу підвищених параметрів пилу переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, несприятливого мікроклімату, важкості праці. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 17.07.2015 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив шкідливих та несприятливих факторів. Позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці підземного машиніста бурової установки, підземного гірника очисного забою за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії відносяться до 3 кл. 3 ст. шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 3ступеню шкідливості. Важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою(до 2 разів на годину) 40 при гранично допустимій до 30. Нахили корпуса (вимушені, більше 30?), кількість за зміну: 110 при гранично допустимих до 100. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70 % - від 17,6 до 18,2 при гранично допустимій до 2,0 , що майже у 9 разів перевищує норму. Таким чином відповідачі протягом тривалого часу грубо порушували ст.13 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування ПЗ, та зазначили в п. 16 акту розслідування ПЗ. У відповідності до ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, шо не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. У відповідності до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст. 21 ЗУ «Про охорону праці». Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність. Оскільки позивач втратив своє здоров'я, та працездатність з вини підприємства, відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, наявність якої полягає у наступному: Відповідач - підприємство - ПАТ «Кривбасзалізрудком», у порушенні діючого на той час законодавства не створило не шкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях. Факт провини підприємства підтверджується актом розслідування профзахворювання, висновком Українського НДІ проммедицини № 744 від 26.05.2015р, копіями виписок з амбулаторної картки позивача. Вказані документи свідчать про зв'язок противоправної поведінки і шкоди, яка завдана позивачу як суб'єкту трудових правовідносин. Оскільки професійні захворювання виникли в позивача внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де він працював протягом 5 років 4 місяців, Закону України «Про охорону праці», воно зазначено в акті розслідування норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. За висновком МСЕК від 08.09.2015 року серії 12 ААА № 014654 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 65% та 3 група інвалідності з 31 серпня 2015 року з переоглядом у серпні 2016 року. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує «ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування». Таким чином в наслідок отримання професійних захворювань позивач став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Працювати позивач не може, незважаючи на свій вік 47 років. Позивач при незначному фізичному навантаженні відчуває стійкий біль в поперековому і шийному відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових суглобах, дрібних суглобах кистей, біль і терпкість в руках, зябкість їх, напади побіління пальців на холоді, судоми мязів рук, загальну слабкість, періодичний кашель, задишку при фізичному навантаженні. Все це ставить під загрозу його життя. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. В звязку з професійним захворюванням у позивача змінилися спосіб та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Все вищенаведене є підтвердженням душевних переживань позивача, що призводять до значних і постійних моральних страждань, адже ч. 2 ст. 23ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоровя. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, з аналізу зазначених норм закону витікає, що до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять_до такого юридичного складу. Вказане свідчить про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що він переносить як фізичні так і моральні страждання викликані ушкодженням здоров'я в наслідок отримання хронічного професійного захворювання, одержання тимчасової, а потім стійкої втрати працездатності при виконанні трудових обов'язків. Таким чином, заподіяне позивачу з вини підприємств захворювання викликає в нього фізичні і моральні страждання, порушило звичний для нього спосіб життя, вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, для підтримки здоров'я, порушило нормальні життєві зв'язки внаслідок неможливості продовження активного цивільного життя, унаслідок порушення відносин з оточуючими людьми. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. З Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». 23.02.2007 року був ухвалений Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання які спричинили втрату працездатності". Зокрема даним законом про зміни до базового Закону передбачено вилучення з Закону ст.ст. 1, 21, 28, 34, 35 норми, щодо обовязку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професіональних захворювань України виплачувати грошову суму за моральну шкоду потерпілому, внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин. Доводи відповідача про відсутність вини підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, безпідставні, спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України, акту форми П-4 від 17.07.2015 року, розслідування хронічного професійного захворювання, виписки із історії хвороби [PERSON] суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність не забезпечення відповідачем-підприємством під час праці на підприємстві позивача якісних та безпечних умов праці. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У звязку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу 08.09.015 року встановлено 65% втрати професійної працездатності в наслідок хронічного професійного захворювання і 3 група інвалідності, а також враховуючи характер захворювання, пов'язаних з заподіянням ушкодження здоровю фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, час роботи позивача на підприємстві 5років 4 місяці і наслідків, що наступили, вік позивача( 48 років) та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме в розмірі 8\~000 гр. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 88, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial