Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2002 році він працював вальником лісу в Іванівському лісництві Вінницького ЛВК. 11.10.2002 року він за завданням майстра лісу виконував лісосічні роботи. Виконавши підпил стовбура небезпечного дерева, виконав основний пропил та після початку падіння дерева відійшов на відстань 2,5 м. В цей час дерево при приземленні через свою однобічну крону повернулось, сковзнуло і перекотилось в його сторону та комлем вдарило його по лівій нозі, притиснувши ногу до землі. Внаслідок цього нещасного випадку на виробництві він отримав відкритий уламковий перелом н/з кісток лівої гомілки зі зміщенням. 12.10.2002 року комісією підприємства було проведено розслідування даного нещасного випадку та складено акт Н-5 розслідування нещасного випадку, а також 15.10.2002 р. складено акт Н-1 про нещасний випадок на виробництві. Вінницька міжрайонна спеціалізована травматологічна МСЕК 13.06.2003 року вперше встановила йому 60 % втрати працездатності та другу групу інвалідності. Після переогляду 28.07.2008 року, МСЕК встановила 30% втрати працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Із пошкодженням здоров'я йому завдано тяжкі фізичні та глибокі моральні страждання, оскільки кардинально змінився звичайний уклад життя, що вимагає великих зусиль для організації життя, відновлення здоров'я та значного матеріального забезпечення. Внаслідок нещасного випадку відбулися вимушені зміни у життєвих та виробничих стосунках, а саме: з'явилась потреба у ортопедичному взутті, періодичному огляді лікарів, медикаментозному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні, милицях та палиці. З моменту настання нещасного випадку він став залежати від допомоги інших осіб, нездатним вільно пересуватися та нездатним в повній мірі до трудової діяльності. Постійно відчуває нестерпний біль в нозі, що супроводжується ломотою по всьому тілу. Відчуває втому та оніміння ноги при тривалому русі. Факт заподіяння йому моральної шкоди підтверджується висновком МСЕК, згідно якого він на 60% втратив професійну працездатність від нещасного випадку на виробництві. У порівнянні з попереднім станом, його працездатність втрачена та відновлення її в повній мірі є неможливе. Внаслідок нещасного випадку на виробництві він втратив можливість до повноцінного життя, оскільки я є інвалідом, систематично приймає медикаментозні препарати. Після даного ушкодження здоровя його життя стало неймовірно важким і радість життя для нього втрачена назавжди. Відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування " від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ відповідач здійснює повноваження щодо нарахування, встановлення, перерахунку та виплати страхових виплат по відшкодуванню шкоди здоров'ю громадянам внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. За вказаних обставин він вимушений звертатись в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача на підставі довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримала, з мотивів наведених у позові, просила стягнути з Відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області на користь [PERSON] кошти в розмірі 174000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві. Представник відповідача на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з мотивів наведених у запереченні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Так, згідно копії трудової книжки, виданої 06.10.1986 року на [PERSON], останній 17.08.2001 року згідно наказу 86-к від 17.08.2001 року був прийнятий лісорубом Іванівського лісництва. 10.09.2001 року згідно наказу №96-к від 10.09.2001 року переведений вальником лісу Іванівського лісництва. В акті №22 про нещасний випадок на виробництві, затвердженим 15.10.2002 року начальником Вінницького лісовиробничого комплексу [PERSON] підтверджено, що з [PERSON] 11.10.2002 року стався нещасний випадок на виробництві. Згідно вказаного акту [PERSON] на момент нещасного випадку мав загальний стаж роботи 25 років, причинами нещасного випадку є допуск до роботи працівника, який не пройшов інструктаж з питань охорони праці та допуск до роботи вальника без помічника. Довідкою Вінницької міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК серії 2-18 АВ №011452 від 13.06.2003 року [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. Відповідно до довідки Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи серії АС №018147 від 28.07.2008 року [PERSON] встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Зазначені факти, не заперечуються сторонами та не потребують доказування відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Вказаними доказами підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки ним внаслідок нещасного випадку на виробництві повністю втрачено можливість до повноцінного життя. Так, він є інвалідом третьої групи, не може працювати внаслідок 60% втрати працездатності, потребує постійного санаторно-курортного лікування, ортопедичне взуття, милиці та палиці, потребує сторонньої допомоги. Вказане переконує суд у тому, що внаслідок фізичного болю, душевних страждань, яких позивач [PERSON] зазнав у зв'язку з каліцтвом та ушкодженням здоровя, йому заподіяно моральну шкоду. Щодо заперечення відповідачем права позивача [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок нещасного випадку на виробництві, суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-ХІУ (в редакції, що діяла на момент первісного встановлення стійкої втрати працездатності) у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди; відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат; сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку; при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Відповідно до зазначених норм Закону позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON]. Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року №-3235-ІУ зупинено на 2006 рік дію абзацу 4 ст.1 Закону № 1105-ХІУ в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст.21, частини 3 ст.28 та частини 3 ст.34 Закону № 1105- ХІУ, а також згідно п.22 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року №-489-У, який набрав чинності з 1 січня 2007 року, з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом зупинено на 2007 рік дію абзацу 4 ст.1 в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст.21, частини 3 ст.34 Закону № 1105-ХІУ. Таким чином, право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло ще до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, згідно рішень Конституційного Суду України №6-рп\\2007р. від 09.07.2007р.; № 10-рп\\2008 р. від 22.05.2008р., Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію, чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина». Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Тобто, право застрахованої особи на отримання страхових виплат (в тому числі відшкодування моральної шкоди) виникає під час дії законодавчих актів, які встановлювали право на отримання цих виплат. Виходячи з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 13.06.2003 року (перший огляд МСЕК), дія Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в Закон України № 1105-ХІУ щодо припинення відшкодування [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку з 1 січня 2008 року» на дані правовідносини не поширюється. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N 1-рп/2004 у справі N 1-9/2004 крім іншого, розяснено, що поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. Одним із основних принципів страхування від нещасного випадку відповідно до абзацу третього статті 5 Закону є своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком. До страхових виплат належить, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Встановлення Законом обов'язку [PERSON] соціального страхування від нещаснихвипадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Крім того, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти дише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз наведених норм переконує суд в тому, що відповідач зобовязаний відшкодувати моральну шкоду позивачу. При цьому суд, не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №717-16 від 23 лютого 2007 року виключено положення ст.ст.1,21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» про відшкодування моральної шкоди потерпілим [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, оскільки право на відшкодування моральної шкоди в позивача виникло 13.06.2003 року. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За таких підстав, доводи представника відповідача щодо поширення на спірні правовідносини змін, прийнятих в 2007 році, не відповідають положенню Конституції України та ст. 5 ЦК України. Щодо спливу строку позовної давності, то у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю не поширюється. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з розяснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивач в працездатному віці зазнав сильних глибоких фізичних, душевних страждань, ушкодження його здоровя мають не відновлювальний характер, а його життя докорінно змінилось. Позивач потребує сторонньої допомоги, ушкодження його здоровя не дають йому змоги вести повноцінне життя, він терпить постійний душевний та фізичний біль. Моральна шкода спричинена порушенням його особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Вказане в сукупності з обставинами нещасного випадку переконують суд в обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 120000 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про стягнення з відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калинівському районі Вінницької області в дохід держави 1200 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial