Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

До суду\~надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно обґрунтування позовних вимог, позивачам на підставі договору дарування на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Одеси» Одеської міської ради від 22.09.2020 року №К1-194435-ф/л, у квартирі зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 15.09.1954 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 07.04.2017 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 09.10.2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 09.10.2018 року та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 15.08.2002 року. При цьому, відповідачі вже довгий час у квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують та фактично ніякого відношення до квартири не мають. За викладених обставин позивачі звернулись до суду з дійсним позовом та просили усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. До суду 21.10.2020 року надійшли відповіді щодо місця реєстрації відповідачів. Ухвалою суду від 23.10.2020 року справу провадження по справі відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 26.11.2020 року. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному 26.11.2020 року розгляд справи відкладено на 14.01.2021 року. У судове засідання 14.01.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивачів до суду надійшли заяви, згідно яких просив справу розглядати за їх відсутності та наполягав на задоволенні позову, не заперечував проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Відповідно до ч.6 ст.128\~ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації. Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли та заяв по суті справи не надали. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням ними відзиву на позов, зі згоди представника позивачів, ухвалив слухати справу у відсутності сторін, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення суду є 16.01.2021 року. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 29 березня 2017 року за договором дарування [PERSON] подарувала на користь [PERSON] 506/1000 часток квартири та на користь [PERSON] 494/1000 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Відомості щодо права власності за позивачами на вказану квартиру внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить довідка з реєстру від 16.01.2021 року. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Одеси» Одеської міської ради від 22.09.2020 року №К1-194435-ф/л, у квартирі зареєстровано 5 осіб: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 15.09.1954 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 07.04.2017 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 09.10.2018 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 09.10.2018 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 15.08.2002 року (зазначений як син колишнього володільця). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 16.01.2021 року, зареєстрованого права власності на будь-яку нерухомості за [PERSON] не встановлено. Відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно обґрунтування позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] уже довгий час у квартирі не проживають ( [PERSON] - понад 3 роки; [PERSON] понад 10 років), комунальні послуги не сплачують та фактично ніякого відношення до квартири не мають. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі посилались на положення ст. 405 ЦК України. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.\~\~ У постанові Верховного Суду (далі - ВС) від 09.10.2019 року по справі № 615/1636/17 зазначено, що виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Разом із тим у постанові Верховного\~Суду України\~від 06\~липня 2016\~року у\~справі N\~6-3095цс15 зроблено правовий висновок, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156\~ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 7\~ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402\~ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406\~ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156\~ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власниа. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 13 жовтня 2020 року по справі N 447/455/17. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до статей 77-79 ЦПК України докази повинні бути належними, достовірними та допустимими. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що належними та достовірними доказами не проживання відповідачів у спірному помешканні без поважних причин понад один рік можуть бути: не менше 3-х актів складених уповноваженою комісією в різний час протягом року, в яких буде зафіксовано факт не проживання особи в житловому помешканні, про відсутність особистих речей цієї особи та будь-які інші факти; пояснення свідків (сусідів), які підтверджують, що особа не проживає в спірному житловому будинку та дані або факти, які засвідчують не поважність причин відсутності відповідача за місцем свого проживання. Між тим, у порушення вимог чинного процесуального законодавства, позивачі не надали належних та допустимих доказів відсутності відповідачів за місцем проживання в квартирі без поважних причин понад один рік . Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачами не доведено факт відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік за місцем його проживання в квартирі [ADDRESS] , а тому позовні вимоги позивачів до задоволення не підлягають. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed