Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач 01.07.20 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, просить визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. (далі - нотаріус) від 16.11.17 р., що зареєстрований у реєстрі за № 20 809, яким запропоновано стягнути з нього на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) заборгованість, що виникла за кредитним договором № VOY0AE0004085 від 22.02.08 р. (далі - кредитний договір) в сумі 47 741, 26 долар США, що за курсом 26,22 відповідно до службового розпорядження Нацбанку України від 18.09.17 р. складає 1 251 775 грн, 84 коп.. У обґрунтування позовних вимог вказує, що 17.11.17 р. нотаріусом на підставі ст. ст. 87 - 90 Закону України «Про нотаріат відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1 172 від 29.06.99 р., було вчинено оспорюваний виконавчий напис, що зареєстрований у реєстрі за № 20 809, про стягнення з нього несплаченого вчасно за кредитним договором. Згідно з оспорюваним виконавчим написом запропоновано задовольнити вимоги банку у розмірі: заборгованість за тілом кредиту - 10 359, 50 доларів США, заборгованість за відсотками - 908, 45 доларів США, заборгованість з комісії - 174, 70 доларів США, заборгованість з пені - 34 016, 14 доларів США, заборгованість по штрафах (фіксована частина) - 9, 53 доларів США, заборгованість по штрафах (відсоток від суми заборгованості) - 2 272, 94 долари США, а всього 47 741, 26 долар США, що за курсом Нацбанку України складає за станом на 18.09.17 р. 1 251 775 грн, 84 коп.; а також - витрати, пов`язані з вчиненням цього напису, в сумі 1 800 грн. Строк нарахування такої заборгованості вказано - 3 496 днів, а саме: з 22.02.08 р. по 18.09.17 р.. Зазначає, що з таким виконавчим написом не погоджується з огляду на таке. Оспорюваний напис є незаконним. Його копію він отримав лише 12.06.20 р. у Ковельському МРВ ДВС Західного МРУ МЮ (м. Львів), де такий напис перебуває на виконанні. Оспорюваний напис виносився на підставі п. 2 вказаного вище Переліку, затвердженого постановою КМ України, що 22.02.17 р. була визнана незаконною та нечинною за постановою Київського апеляційного адмінсуду. Покликаючись на ст. 1 Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні», ст. 88 Закону України «Про нотаріат», зазначає, що банк повинен був надати нотаріусу оригінал кредитного договору та первинні бухдокументи за ним; документи. що підтверджують безспірність заборгованості. Однак у нотаріуса не було підстав для видачі оспорюваного напису. Зокрема, бан не повідомив нотаріуса, що питання про стягнення боргу за кредитним договором вже було вирішене 24.02.12 р. у справі № 0417/2 631/2012, після чого нарахування відсотків та штрафу є незаконним. Покликаючись на судову практику, зазначає, що вже 19.04.10 р. банком було надіслано вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості у повному обсязі. На момент видачі оспорюваного напису безспірної заборгованості у нього перед банком не було. Покликаючись на ст. 87 Закону України «Про нотаріат», зазначає, що суми до стягнення за виконавчим написом не відповідали періоду їх нарахування, без врахування строків позовної давності, що передбачені ст. ст. 253, 257, 258 ЦК України. Просить позов задовольнити. 01.07.20 р. позивач також звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, що задоволена ухвалою суду від 02.07.20 р.. Ухвалою суду від 02.07.20 р. розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано під розпис 13.07.20 р., третьою особою - нотаріусом - 09.07.20 р.. За станом на 27.03.19 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав, а треті особи, кожна зокрема, будь - яких своїх пояснень чи інших заяв по суті справи. 28.07.20 р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, що надійшов до суду 03.08.20 р., що обґрунтований тим, що відповідач позову не визнає у повному обсязі. Зазначає, що на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів», найменування ПАТ КБ «Приватбанк» змінено на АТ КБ «Приватбанк». Позивач за кредитним договором отримав кредит. Покликаючись на ст. ст. 1 054, 629, 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 638, ст. ст. 18, 1 050 ЦК України, Закон України «Про нотаріат», Наказ МЮ України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зазначає, що оспорюваний виконавчий напис відповідає вимогам законодавства. Позивач не заперечує самого факту наявності у нього заборгованості за кредитним договором перед банком. Покликаючись на судову практику, зазначає, що банк надав нотаріусу всі необхідні документи згідно з Переліком, а нотаріус як незалежна публічна особа лише підтвердив існування у банку права такої вимоги до позивача як боржника. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Пояснення щодо позову від третьої особи у справі за станом на 31.08.20 р. до суду не надійшли. Позивач та його представник - адвокат у судовому засіданні позов, кожен зокрема, підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, врахувавши доводи учасників справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 22.02.08 р. між «Приватбанк» та позивачем у розглядуваній справі було укладено вказаний вище кредитний договір, за умовами якого позивач отримав у банку кредит в розмірі та на умовах, визначених у цьому договорі. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 05.10.10 р. у цивільній справі № 2 - 1 491/10 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави з огляду на заборгованість, що виникла за вказаним вище кредитним договором в сумі 17 778, 79 доларів США, позов було задоволено та було звернено стягнення на предмет застави - автомобіль. Попри це 16.11.17 р. третьою особою у справі - приватним нотаріусом Київського міськнотокругу Швецем Р.О. - було вчинено оспорюваний виконавчий напис (реєстровий № 20 809) в порядку безспірного стягнення із [PERSON] заборгованості за вказаним вище кредитним договором за період з 22.02.08 р. по 18.09.17 р. у загальній сумі 47 741, 26 долар США, що, відповідно до службового розпорядження Нацбанку України від 18.09.17 р., складало 1 251 775 грн, 84 коп., на користь банка, на підставі ст. ст. 87 - 91 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого Постановою КМ України від 29.06.99 р. № 1 172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Як вбачається з копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.02.18 р., винесеної держвиконавцем Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області, оспорюваний виконавчий напис звернуто до виконання. За змістом ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМ України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. П. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, та сам нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Зазначена вище правова позиція викладена у постанові ВС України від 20.05.15 р. № 6 - 158цс15. Разом з тим відповідно до правової позиції ВС України, що була висловлена ним у постанові від 05.07.17 р. у справі 6 - 887цс17: "З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує доти, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватись лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. В ході розгляду справи встановлено, що на час звернення банку до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, судом вже було постановлене рішення по розгляду позовних вимог банку до [PERSON] щодо заборгованості за цим же кредитним договором, а саме: вказане вище рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 05.10.10 р. у цивільній справі № 2 - 1 491/10 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Наведене вище стверджується копією такого рішення суду. Та обставина, що вказане вище рішення суду не набрало законної сили, чи було скасоване відповідачем не доведена. Тому доводи позивача та його представника - адвоката про те, що на час видачі оспорюваного напису розмір заборгованості, що покритий зверненням стягнення на предмет застави, не був врахований, знайшли своє ствердження в суді. Заслуговують на увагу суду і ті доводи позивача та його представника - адвоката, що полягають у неврахуванні нотаріусом при вчиненні оспорюваного напису таких умов кредитного договору, де визначено його сторонами тривалість строку позовної давності; ненадання банком нотаріусу документів, що свідчили б про безспірність заборгованості. Однак при цьому суд враховує, що, навіть факту наявності на день вчинення оспорюваного виконавчого напису вказаного вище судового рішення, достатньо для висновку про те, що насправді на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису питання про наявність у боржника заборгованості перед стягувачем було небезспірним. Тому суд вбачає підстави для повного задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. З відповідача на користь позивач слід стягнути понесені ним судові витрати. Заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 02.07.20 р. у даній справі у виді зупинення стягнення на вказаним вище виконавчим написом, що перебуває на виконанні у Ковельському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), слід вважати діючими до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та, також, продовжити їх дію, відповідно до ст. 158 ЦПК України, протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

Outcome: approved