Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Зарічани, вул. Лісова, 32-А на підставі договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за законом. У вказаному будинку зареєстрована відповідач з неповнолітнім сином [INFO], які фактично у ньому не проживають. У звязку із викладеним позивач просить визнати [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявилася. У відповідності до ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання (а.с. 28), зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с. 32, 36, 45, 47). З письмовою заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не зверталася. Представник третьої особи Органу Опіки та піклування Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання не зявилася; через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, при прийнятті рішення поклалася на розсуд суду (а.с. 49). Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 224\~та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Зарічани, вул. Лісова, 32-А належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.12.2011 року (а.с. 6); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41643065 від 03.08.2015 року (а.с.7); договором дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 12.11.2015 року (а.с. 8-9); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 47472357 від 12.11.2015 року (а.с. 10). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України (а.с. 27, 28) відповідач та її неповнолітній син [PERSON], 26.04.200 року народження, зареєстровані за адресою: [INFO], Зарічани, вул. Лісова, буд. 32-А з 28.03.2001 року та 07.04.2001 року відповідно, що не суперечить положенням ст. 29 ЦК України. Із копії довідки №1263, виданої 10.11.2016 року Виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, вбачається, що відповідач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO], Зарічани, вул. Лісова, буд. 32-А, проте за вказаною адресою не проживають (а.с. 20). Крім того, у матеріалах справи міститься довідка від 05.12.2016 року Зарічанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], в школі не навчається і не навчався (а.с. 15). Із копії довідки головного лікаря КУ "Житомирська областна дитяча клінічна лікарня Житомирської обласної ради" від 01.12.2016 року №2.1-1936 вбачається, що [PERSON], [INFO], на протязі 10 останніх років за наданням медичної амбулаторної та стаціонарної допомоги в обласну клінічну лікарню не звертався (а.с. 21). Згідно із\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 даної постанови під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сім"ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартири), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зазначені особи не перебувають у родинних відносинах із власником житлового будинку та не є членами сім'ї позивача в розумінні ст. 3 СК України, ч.2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. Відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином судом встановлено, що відповідач та її неповнолітній син не проживають в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин понад передбачені законодавством строки, втратили інтерес до житла, а тому позовні вимоги позивача стосовно визнання останніх такими, що втратили право на вказане жиле приміщення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України \~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з цим, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved