Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири звернувся [PERSON] . Ухвалою Рівненського міського суду від 26 грудня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою Рівненського міського суду від 26 грудня 2018 року залучено службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні позивач-відповідач та представник позивача-відповідача заявлений ними первісний позов повністю підтримали, просять суд його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим,що він з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу з відповідачко [PERSON] , 10 травня 2002 року за спільні кошти придбали у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , житловою площею 12,5 кв.м. покупцем в договорі купівлі-продажі вказали [PERSON] . Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2007 року по цивільній справі №2-7810/07 шлюб між ними розірвано. Зустрічну позовну заяву відповідача-позивача про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру не визнали та просять суд відмовити у її задоволенні з підстав викладених у їх позовній заяві. В судовому засіданні відповідач-позивач та представник відповідача-позивача заявлений ними зустрічний позов повністю підтримали, просять суд його задоволити з підстав, викладених у зустрічному позові та визнати за нею, [PERSON] право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та покласти на [PERSON] судові витрати по справі. Заявлений первісний позов не визнали та просять суд відмовити у його задоволенні. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що однокімнатна квартира [ADDRESS] хоч і куплена в період шлюбу з відповідачем [PERSON] , 10 травня 2002 року, однак особисто за власні її кошти та кошти її батьків, покупцем в договорі купівлі-продажі вказано її [PERSON] . Відповідач [PERSON] коштів на придбання спірної квартири не надавав. В судовому засіданні не заперечила тих обставин, що вона з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2007 року по цивільній справі №2-7810/07 шлюб між ними розірвано. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу сторони придбали у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , житловою площею 12,5 кв.м. Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором від 10 травня 2002 року посвідченим Січовою Т.І., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області, зареєстрованого в реєстрі за №4280 з якого вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , які діють від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , діючи за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] «продавці» та [PERSON] «покупець» склали цей договір про наступне: п.1. продавці продали, а покупець купила квартиру [ADDRESS] . Квартира однокімнатна, житловою площею 12,5 кв.м. З дослідженої в судовому засіданні інформаційної довідки №1458 від 07 червня 2018 року виданої начальником КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації вбачаться, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Січовою Т.І., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 10.05.2002р. №4280 та зареєстрований на паперових носіях в РМБТІ 27.05.2002 в реєстровій книзі за №94-35-26115. З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2007 року по цивільній справі №2-7810/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів вбачається, що позов задоволено повністю; шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано; неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] аліменти в частці 25% від його доходу щомісячно, починаючи з дня подачі заяви 17.08.2007 та до повноліття дитини. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження 14-325цс18). На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що відповідач-позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири за її особисті кошти (кошти надані батьком, дідом, подарованими дідом, договорів дарування грошових коштів [PERSON] , договорів позики грошових коштів з [PERSON] ), а тому не спростувала презумпцію спільності майна подружжя. Тому з цих підстав суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які були допитані в судовому засіданні зі сторони [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісно власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності також згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги позивача за первинним позовом є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем за первісним позовом та її представником, а тому вони підлягають до повного задоволення. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, суд з врахуванням вищевикладених обставин у їх сукупності вважає, що заявлені вимоги позивача за зустрічним позовом є не доведеними належними та допустимими доказами, та спростованими позивачем за первісним позовом та його представником, а тому з цих підстав в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed