Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати спільним сумісним майном та в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за кожним із них право особистої приватної власності на 1/2 частини, спільно набутого майна, який подальшому уточнила та просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] ( [INFO] , РНКОПП [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] ) з 01 червня 1999 року по 10 грудня 2010 року, визнати квартиру, загальною площею 32.1 кв.м., житловою площею 18.8 кв.м., реєстраційний номер майна 28524850, що розташована за адресою: [ADDRESS] , транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, що зареєстрований (був зареєстрований) за [PERSON] ( [INFO] ) та транспортний засіб марки CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006, що зареєстрований за [PERSON] ( [INFO] ) спільним майном подружжя позивача [PERSON] ( [INFO] , РНКОПП [NUMBER] ) та відповідача [PERSON] ( [INFO] ), визнати за нею, [PERSON] ( [INFO] , РНКОПП [NUMBER] ), право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 32.1 кв.м., житловою площею 18.8 кв.м., реєстраційний номер майна 28524850, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на Ѕ частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, що зареєстрований (був зареєстрований) за [PERSON] ( [INFO] ) та на Ѕ частину транспортного засобу марки CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006, що зареєстрований за [PERSON] ( [INFO] ), Присудити їй [PERSON] ( [INFO] , РНКОПП [NUMBER] ) грошову компенсацію в сумі 118\~500 (сто вісімнадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок замість Ѕ частки на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, що зареєстрований (був зареєстрований) за [PERSON] ( [INFO] ) та Ѕ частки на транспортний засіб марки CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006, що зареєстрований за [PERSON] ( [INFO] ) та залишити вказані автомобілі у власності [PERSON] . Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що до моменту реєстрації шлюбу з відповідачем, а саме до 10.12.2010 року вони проживали разом у цивільному шлюбі починаючи з червня 1999 року без реєстрації шлюбу. Проживаючи однією сім`єю (як в цивільному так і у зареєстрованому шлюбі) вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали спірне майно, вона зверталася до відповідача з приводу поділу спільно набутого майна в позасудовому порядку, проте відповідач стверджує, що спірне майно є його власністю, оскільки придбане ним за власні кошти, він не має наміру вирішувати питання про поділ спільно набутого майна в позасудовому порядку, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом та стягнути з відповідача понесені судові витрати. 29.01.2020 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 16.03.2020 року винесено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів. 19.08.2020 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення експерти, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 14.01.2021 року винесено ухвалу про задоволення клопотань сторін про залучення до матеріалів справи письмових доказів, задоволення клопотання позивача про призначення по справі будівельно-технічної та будівельно-оціночної експертизи, провадження у справі зупинено до отримання висновку експертизи. 29.09.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі, призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, пояснив, що сторони почали проживати спільно з червня 1999 року без реєстрації шлюбу, ці обставини підтверджуються фотокартками, доданими до позовної заяви, а також показами сусідів. Спірну квартиру в м. Українка Обухівського району Київської області вони придбали разом та оформили її на відповідача [PERSON] , оскільки він був головою сім`ї, витрати на утримання спірної квартири, також були спільними із спільного сімейного бюджету, ремонт в цій квартирі вони також проводили разом, позивачка оплачувала комунальні послуги. Спірний автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, що зареєстрований (був зареєстрований) також був зареєстрований за відповідачем [PERSON] ( [INFO] ), осікли він має посвідчення водія та керує транспортними засобами, а відповідачка не вміє керувати транспортними засобами, вказаний автомобіль вони також використовували разом в інтересах сім`ї, а також в для підтримання діяльності позивачки. Кошти вони позичали у друзів також разом. Про те, що відповідач продав цей автомобіль та придбав автомобіль CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006, їм стало відомо вже під час розгляду справи. Офіційно шлюб між сторонами було зареєстровано в 2010 році. Оскільки позивачка не вміє керувати транспортними засобами, вона просить вирішити питання про грошову компенсацію відповідачем на її користь в сумі половини вартості спірного автомобіля, а автомобіль просить залишити у власності відповідача. Відповідно до висновку експертизи вартість спірної квартири збільшилась в декілька разів. Позивачка в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснила, що вони з відповідачем почали проживати в цивільному шлюбі з 2000 року, а познайомилась вона з відповідачем у 1999 році на заводі « [PERSON] ». Новий рік в 2000 році вони зустрічали разом. З 2000 року вони почали вести спільне господарство, виховували дітей, вели спільний сімейний бюджет, спільно харчувались, спільно доглядали бабусю. Почали проживати разом в м. Обухів Київської області разом з бабусею в 2006 році. Вона фізична особа-підприємець, а відповідач працював на ТОВ «Алеана», вона також заробляла кошти, а відповідач часто змінював місце роботи, часто не працював, у нього були борги. Квартиру в м. Українка Обухівського району Київської області вони вирішили придбати спільно, а квартиру в м. Києві продати та повернути борги. На придбання спірної квартири вони дала половини коштів. Врегулювати спір в позасудовому порядку відповідач відмовився. Автомобіль вони придбали, за кошти, які позичили в її батьків та сусіда. Спірну квартиру вони придбали в жовтні місяці 2010 року, а автомобіль в листопаді 2010 року, а шлюб офіційно зареєстрували в грудня 2010 року. Квартира в м. Києві, належала бабусі відповідача, вони робили в тій квартирі ремонт, коли вже були сім`єю. Вони не могли проживали разом до 2002 року, оскільки у неї були діти, а у відповідача бабуся. Придбану квартиру вони оформили на відповідача за нашою спільною згодою. В 2006 року бабусю відповідача вони забрали з квартири в [ADDRESS] де і проживали всі разом. Квартира в м. Києві була дорожчою, ніж в м. Українка, вона довіряла відповідачу тому не перевіряла, куди він витрачав кошти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволення, пояснив, що твердження позову про те, що сторони познайомились та почали проживати разом з 1999 року без реєстрації шлюбу не відповідають дійсності, оскільки відповідач [PERSON] у 1999 році працював в м. Обухів Київської області, а не в м. Києві, тому вони не могли познайомитись у 199 році. Квартиру в м. Києві відповідач продав до знайомства з відповідачкою. На момент продажу квартири в 2010 році в м. Києві відповідач не перебував в шлюбі з позивачкою, він продав її до реєстрації шлюбу з позивачкою за 408\~000 гривень, що становило 51\~000 доларів США, та того ж дня придбав квартиру в м. Українка Обухівського району Київської області за власні кошти, оскільки квартиру в м. Києві він отримав у подарунок, а ще через декілька днів відповідач придбав автомобіль марки марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998,за власні кошти, які в нього залишились від продажу квартири в м. Києві, який оформив по довіреності, а в 2013 році власник придбаного автомобіля дала нову довіреність на право керування цим транспортним засобом, фактично відповідач придбав автомобіль по довіреності. Придбаний автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, продав в 2019 році, після чого за кошти отримані від продажу придбав інший автомобіль марки CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006. Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін з червня 1999 року до 01.01.2004 року заперечив, оскільки норма законодавства сімейного Кодексу, якою врегульовано питання фактичних шлюбних відносин без реєстрації шлюбу діє лише 01.01.2004 року. Доводи позивачки щодо того, що вони з відповідачем спільно позичали грошові кошти у друзів, належними і допустимими доказами не підтверджено, а покази свідків різняться. Відповідач заперечує факт спільного проживання з позивачкою, вони мали стосунки, але сім`єю не були. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що вони з позивачкою дійсно познайомились, приїздили друг до друга в гості, але це не було спільне проживання. В квартирі бабусі вони зробили косметичний ремонт і поклеїли шпалери, оскільки бабуся не могла. Він продав квартиру в м. Києві дорожче, ніж коштували квартири в м. Українка, і після продажу, того ж дня придбав квартиру в м. Українка, а також за кошти які залишились від продажу квартири в м. Києві він купив автомобіль мікроавтобус. Коли вони спільно проживали, між ними була усна домовленість, у позивачки було двоє дітей, а в нього один син, тому вони домовились, що квартира позивачки залишиться їй, а його квартира залишиться його сину. На даний час шлюб між ними розірвано, та у відповідача є нова сім`я. коли точно вони припинили проживати разом він не пам`ятає. Він з позивачкою проживав спільно, як чоловік та дружина в період з 2006 року по 2007 рік, а до цього часу вони просто зустрічались. В 2006 році вони забрали бабусю з м. Києва в м. Обухів, а приблизно через 1 рік він забрав бабусю в м. Київ знову. Він м. Українка вони проживали спільно не довго. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, він придбав по генеральній довіреності, а оформив його вже пізніше в 2017 році та користувався ним не довго. Свідок [PERSON] будучи сестрою відповідача в судовому засіданні пояснила, що позивачка була дружною її брата, вони проживали разом періодично та в м. Києві, то в м. Обухів Київської області та в м. Українка Обухівського району Київської області. Будучи в гостях вони говорили, що проживають разом однією сім`єю. Позивачка познайомилась з відповідачем в 2000 році. Позивачка постійно працювала, а відповідач зі слів позивачки працював не постійно і мало заробляв. На дні народження племінників позивачка казала її, що вони зареєстрували шлюб. Свідок [PERSON] будучи сусідкою сторін в судовому засідання пояснила, що позивачка та відповідач познайомились в 2000 році, а разом почали проживати в 2002 році, на весіллях вони завжди було вдвох, автомобіль вони купували разом, разом вели бізнес. Свідок [PERSON] будучи подругою позивачки в судовому засіданні пояснила, що позивачка та відповідач почали зустрічатися десь в 2001-2002 роках, проживали вони разом в м. Обухів Київської області, в м. Києві та в м. Українка Обухівського району Київської області, вони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, вона бувала у них в гостях, в 2009 році допомагала робити косметичний ремонт в однокімнатній квартирі в м. Києві. Зі слів позивачки їй відомо, що квартиру в м. Українка Обухівського району Київської області вона з відповідачем купували разом. В квартирі в м. Українка Обухівського району Київської області вона ніколи не була. Позивачка та відповідач вели спільне господарство, разом ходили в магазини, разом робили ремонт. Свідок [PERSON] будучи сусідом відповідач в судовому засіданні пояснив, що в нього дружні відносини з відповідачем, позивачка з відповідачем були однією сім`єю, вона разом проводжали в армію, разом женили дітей. З 2002 року він проживав з ними по сусідству. У позивачки та відповідача були гарні відносини, він багато разів бував в них у гостях. Вони разом купували мікроавтобус для бізнесу, він позичав їм грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, проте ніяких розписок ми не писали, вказані грошові кошти вони повернули йому в повному обсязі. Цей борг вони повертали разом. Він сприймав їх як родину, проте чи були вони одружені він не знає і ніколи не питав. Колись відповідач казав йому про те, що вона збиралися зареєструвати шлюб. За які кошти вони придбали квартиру йому не відомо. Мікроавтобус він купував за 10\~000 доларів США. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] протягом певного періоду проживали однією сім`єю, що узгоджується із матеріалами справи. У позовній заяві і в уточненій позовній заяві позивачка зазначає, що починаючи з 01 червня 1999 року вони з відповідачем стали проживати спільно однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, виховували її дітей. На думку позивачки, викладене підтверджується показаннями свідків, фотокартками та тим, що вона від власного імені здійснювала оплату комунальних платежів за квартиру відповідача. Згідно ст.\~3\~СК\~України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичного значення з огляду на час придбання спірного майна. Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього\~Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. 10 грудня 2010 року сторони по справі зареєстрували шлюб, який у подальшому рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року у цивільній справі № 372/2062/19 було розірвано. Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що до 10.12.2010 року він не перебував у шлюбних відносинах з позивачкою не вів з нею спільного господарства, не мав спільного бюджету, не вважав її своєю дружиною, а характер віно сни між ними був виключно дружнім, вони проживали разом лише в період з 2006 року по 2007 рік. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений за умови його доведення належними і допустимими доказами лише з 01 січня 2004 року. Таким чином\~судом встановлено,\~що сторони\~з 01.01.2004 року по 10.12.2010 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, при цьому в цей час вони у шлюбних відносинах із іншими особами не перебували, спільно проживали, що підтверджується, фотознімками та іншими письмовими доказами, а також показами свідків, а посилання позивача на факт спільного проживання сторін та перебування у цивільному шлюбі в період з червня 1999 року до 01.04.2004 належними і допустимими доказами не доведено. Факт перебування сторін у шлюбних стосунках у інший період часу суд вважає недоведеним з огляду на наступне. Доводи відповідача щодо заперечень сімейного характеру відносин між сторонами суд вважає необґрунтованими, оскільки факт спільного проживання з відповідачем підтверджується матеріалами справи, зокрема фотознімками, іншими доказами підтверджується те, що сторони разом проводили неробочий час, характер зафіксованих фотознімками між ними відносин явно спростовує доводи відповідача про існування між сторонами виключно дружніх стосунків. Таким чином, сукупність доказів підтверджує факт спільного проживання сторін у одному помешканні, факт ведення ними спільного господарства, що свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, доводи позову про дійсний характер правовідносин між сторонами під час спільного проживання як фактичних шлюбних суд вважає переконливими та доведеним лише частково, а заперечення відповідача у цій частині суд вважає недоведеними і непереконливими. За таких обставин, відповідні доводи позивача не в повній мірі є переконливими. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, аналізуючи положення чинного на час виникнення правовідносин та на час розгляду справи сімейного законодавства, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приходить до висновку про недоведеність посилань позову на те, що з червня 1999 року до 01.01.2004 року, сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з 01.01.2004 року по 10.12.2010 року відповідно до ст. 256 ЦПК України суд вважає доведеним. Згідно ст.\~3\~СК\~України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього\~Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10\~грудня 2010\~року,\~який у\~подальшому рішенням\~Обухівського районного\~суду Київської\~області від\~23\~вересня 2019\~року у\~цивільній справі\~№ 372/2062/19\~було розірвано, що підтверджується матеріалами справи. Згідно\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст.\~71\~Сімейного\~кодексу\~України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ст.\~74\~СК\~України\~якщо жінка\~та\~чоловік\~проживають однією\~сім`єю,\~але\~не\~перебувають у\~шлюбі\~між\~собою або\~в\~будь-якому\~іншому\~шлюбі,\~майно,\~набуте\~ними\~за час\~спільного\~проживання,\~належить\~їм\~на праві\~спільної\~сумісної\~власності,\~якщо\~інше\~не \~встановлено\~письмовим\~договором між\~ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З обставин справи вбачається, що спірне майно, придбане під час спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в подальшому в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст.\~61\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму\~Верховного\~Суду\~України «Про\~практику\~застосування\~судами законодавства\~при\~розгляді\~справ про\~право\~на\~шлюб,\~розірвання\~шлюбу,\~визнання\~його\~недійсним та\~поділ\~спільного\~майна подружжя"\~від\~21\~грудня\~2007\~р.\~N\~11 ( далі Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. За таких обставин суд виходить з того, що спірне майно, а саме квартира, загальною площею 32.1 кв.м., житловою площею 18.8 кв.м., реєстраційний номер майна 28524850, що розташована за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб марки CHEVROLET, модель TACUMA, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір бежевий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2006, що зареєстрований за [PERSON] ( [INFO] ) є спільним майном подружжя позивача [PERSON] ( [INFO] , РНКОПП [NUMBER] ) та відповідача [PERSON] ( [INFO] ); Оскільки вказане\~вище\~майно\~набуто сторонами\~під\~час\~проживання сторін\~однією\~сім`єю,\~є\~об`єктом\~спільної сумісної\~власності\~сторін,\~відтак\~може\~бути поділено\~між\~сторонами\~в судовому\~порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Поряд із тим, достатніх підстав для віднесення транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998, що був зареєстрований за [PERSON] ( [INFO] ) до складу майна, яке підлягає поділу суд не вбачає, оскільки переконливих доказів наявності у сторін права власності на дане майно суду не представлено, суду не подано будь-якого правовстановлюючого документа на даний транспортний засіб. Належних і допустимих доказів придбання за спільні кошти сторін суду не подано. За таких обставин, доводи позову про можливість поділу транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998 між сторонами в порядку поділу майна подружжя суд вважає необґрунтованими, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частини із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст.\~71\~СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст.\~364\~ЦК\~України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України. Суду не подано належних і допустимих доказів щодо вимоги позову про присудження грошової компенсації позивачці, а саме 1/2 вартості майна в розмірі 118 500 грн. 00 коп. суду не подано, відповідач заперечив проти присудження грошової компенсації. За таких обставин, доводи позову про присудження грошової компенсації суд вважає необґрунтованими, тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити. На підставі вище викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна підлягають задоволенню частково, оскільки суду не подано належних і допустимих доказів можливості поділу транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , колір зелений, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 1998. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна підлягають задоволенню частково, оскільки вимога про присудження грошової компенсації 118 500 грн. 00 коп. належними і допустимими суду не обґрунтована і не доведена. Враховуючи, вище викладене суд вважає можливим розподілити майно виходячи з правил рівності часток в ідеальних долях без виділення майна у натурі, визнавши за кожним із сторін право особистої приватної власності на 1/2 частину (в рівних частинах за кожним). Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст.\~76-81\~ЦПК\~України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити в частині доведених позовних вимог. Судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial