Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] (адреса реєстрації: 14000, [ADDRESS], адреса проживання: 08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. садове товариство «Мрія», буд. 30, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) про стягнення коштів та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, а саме інфляційні витрати за весь час прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 445\~383 грн. 34 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 101\~473 грн. 18 коп. та понесені судові витрати, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошового зобовязання відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року за яким стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 995\~061 грн. 00 коп. 20.01.2018 року винесено ухвалу про залишення позову без руху для усунення недоліків. 11.04.2018 року винесено ухвалу про направлення матеріалів цивільної справи № 372/450/18 до Чернігівського районного суду Чернігівської області за підсудністю. 26.06.2018 року постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11.04.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 13.07.2018 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. призначено підготовче судове засідання. 29.08.2018 року винесено ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення питання про відвід головуючого судді Кравченка М.В. іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. 30.08.2018 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області Потабенко Л.В. в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Кравченка М.В. від участі в розгляді цивільної справи № 372/450/18 відмовлено. 07.09.2018 року винесено ухвали про поновлення провадження у справі. Справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 11.10.2018 року винесено ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Продовжено строки підготовчого провадження. 13.11.2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що відповідач відмовляється виконувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року, яким з відповідача на його користь стягнуто грошові кошти, тому він просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простроченої суми та понесенні судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що відповідач [PERSON] є боржником за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року та відповідно до якого з неї стягнуто кошти на користь відповідача. Відповідно до цього рішення Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче проведення, яке на даний час на закінчене. Відповідач відмовляється виконувати рішення суду, а тому позивач змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних витрат та три проценти річних. Так позивач просить стягнути з відповідача ці витрати за період з дати набрання законної сили рішенням, за яким вона є боржником та по момент звернення до суду. Відповідач по справі є боржником оскільки вона є спадкоємцем свого чоловіка, який за життя мав борг перед матірю позивача. За весь час існування рішення відповідачем було сплачено грошові кошти в сумі 3\~420 грн. 00 коп. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, пояснив, що відповідач [PERSON] не ухиляється від виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року та відповідно до якого вона є боржником. Даний борг є спадковим, вона мала намір відчужити спадкове майно та виконати грошові зобовязання за наявним рішенням суду, проте не змогла оформити документи на спадкове майно, оскільки в межах виконавчого провадження не це майно було накладено арешт, а власних коштів та іншого майна, яке б належало її на праві власності в неї не має. Також пояснив, що збільшення позовних вимог позивачем є незаконним, розрахунок боргу не вірний. Представник третьої особи Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не зявився, подав до суду відзив на позовну заяву, просив проводити розгляд справи у його відсутність у звязку з неможливістю направити представника для участі в судовому засіданні. Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 995061 (девятсот девяносто пять тисяч шістдесят одну) грн. різниці вартості спільного майна подружжя, невиплачену померлим 22 квітня 2011 року [PERSON] [PERSON], згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.03.2009 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25.08.2009 року, що підтверджується копією рішення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 18.06.2015 року. 20.07.2015 року на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року було видано виконавчий лист, що підтверджується копією виконавчого листа. 07.08.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] відкрито виконавче провадження № 48367178 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, проте в подальшому 28.03.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у звязку з тим, що майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не виявлено. 15.06.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] повторно відкрито виконавче провадження № 51440941 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, що підтверджується копіями постанов. Матеріалами справи підтверджується факт часткового виконання відповідачем [PERSON] грошового зобовязання за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, а саме листом відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 12.02.2018 року підтверджується, а сторонами визнається, що станом на 12.02.2018 року боржником сплачено лише 3\~420 грн. У подальшому платежі в рахунок сплати боргу за судовим рішенням відповідачем не здійснювались, борг не погашався. Станом на час розгляду справи залишок заборгованості складає 991\~641 грн. При наданні правової оцінки спору суд погоджується із правовою позицією позивача і вважає помилковими і юридично неспроможними правове обґрунтування відповідачем доводів заперечень на позов з огляду на наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якбму одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто 995061 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року рішення суду залишено без змін. Таким чином, на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов'язання сплатити на користь позивача 995061 грн. з часу набрання судовим рішенням законної сили. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов'язанням. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, , № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014, № 3-610гс16 від 15.06.2016, в яких зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Оскільки рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року набрало законної сили ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року, тому на підставі ст. 319 ЦПК України, ст. 253 ЦК України, стягнення суми інфляції та трьох процентів річних починається з 29 травня 2015 року. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів. Представлений позивачем розрахунок узгоджується із матеріалами справи. Грунтовних заперечень щодо порядку здійснення розрахунку ціни позову відповідачем не подавалось. Таким чином загальна сума стягнення трьох процентів річних та інфляційних із врахуванням збільшених позовних вимог складає: інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобовязання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 445\~383 грн. 34 коп., три проценти річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобовязання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 101\~473 грн. 18 коп. В обґрунтування заперечень на позов відповідач посилається на правові позиції суду касаційної інстанції, зокрема постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6- 2759цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, від 02.03.2016 року № 6-2491цс15, від 15.10.2013 року у справі № 3-30гс13, від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14 наводить власний аналіз окремих норм законодавства, у підсумку обґрунтовуючи правову позицію висновком про те, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Ганим чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення,то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Суд вважає наведену відповідачем правову позицію неактуальною і хибною, оскільки вона суперечить актуальній судовій практиці суду касаційної інстанції, яка підлягає обовязковому врахуванню судом при застосуванні норми права у подібних правовідносинах в силу приписів нової редакції ЦПК України (у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017 року). Так, правове обґрунтування заперечень відповідача суперечить правовому висновку [PERSON] Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18), яка зводиться до наступного: За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 UK України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 UK України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. [PERSON] Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому [PERSON] Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. З огляду на вказане [PERSON] Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: Постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. [PERSON] Верховного Суду також відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі N 6-771 цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. За наслідками системного аналізу чинного законодавства [PERSON] Верховного Суду сформулювала наступні висновки про правильне застосування норм права. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І ''Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Таким чином, у цій справі предметом спору є стягнення річних та інфляційних збитків в звязку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, а тому враховуючи правовий висновок [PERSON] палати Верховного суду викладений в постанові від 16 травня 2018 року (Справа N 686/21962/15-ц, Провадження N 14-16цс18), відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто 995061 грн. та залишене в силі Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року, тобто рішення суду набрало законної сили 28.05.2015 року, яке станом на сьогоднішній день не виконане. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що підтверджує правову позицію позивача і спростовує правову позицію відповідача. Суд не погоджується із доводами відповідача, що наявність арештів на спадкове майно унеможливлює виконання грошового зобовязання, є непереборною силою для [PERSON], виключає її вину в силу ч.1 ст.617 ЦК України, оскільки подібні обставини не свідчать про неможливість виконання чинного судового рішення іншим чином, при цьому слід врахувати, що відповідачем навіть частково не сплачувався борг за виконавчим листом щонайменше з 12.02.2018 року. Посилання відповідача на статтю 22 ЦК України і відсутність складу цивільного правопорушення у діях відповідача суд вважає безпідставними, оскільки межами предявлених у цій справі позовних вимог не зазначається вчинення відповідачем подібного правопорушення як підстава для виникнення грошового зобовязання, у спірних правовідносинах підставою для виникнення грошового зобовязання позивачем визначається судове рішення. Доводи відповідача про вжиття заходів для виконання судового рішення суд вважає необґрунтованими і непереконливими, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджено вжиття боржником таких заходів, які б відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і мали б наслідком реальне зменшення суми боргу та виконання судового рішення, тому протягом чотирьох років виконавче провадження не завершене, а судове рішення залишається невиконаним всупереч приписам ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України. Відповідно до ст. 4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12\~ЦПК\~України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки відповідач в односторонньому порядку не виконує грошові зобовязання відповідно до рішення суду, яким з неї стягнуто на користь позивача грошові кошти, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простороченої суми та понесені судові витрати, на неї в судовому порядку слід покласти обовязок сплати позивачеві, передбачені законом кошти. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позивач довів порушення відповідачем своїх прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту, а відповідач не спростував наявність обставин, які покладені в основу позову, його правова позиція судом визнана неспроможною, тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в частині відшкодування судового збору, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями.

Outcome: approved