Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.12.2013 р. звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним пункт 2.4.10 іпотечного договору № 04/1-767 від 16.10.2007 р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] недійсним, посилаючись на те, що відповідно до умов іпотечного договору позивач передала в іпотеку банку, в якості забезпечення виконання ТОВ «Енерго-Альянс» кредитного зобов»язання, квартиру [ADDRESS]. Пунктом 2.4.10 Іпотечного договору визначено, що у разі якщо внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, його буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, що випливають з договорів, якими обумовлене основне зобов»язання, іпотекодержатель має право отримати повне задоволення таких вимог за рахунок іншого майна іпотекодавця. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання збов»язання іншої особи - боржника. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно в межах вартості предмета іпотеки ( ч.2 ст.11 Закону України «Про іпотеку». ) Пункт п.2.4.10 іпотечного договору суперечить ст.11 Закону України «Про іпотеку», оскільки встановлюється додаткова відповідальність позивача, яка виходять за межі вартості предмета іпотеки, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» заперечував проти позову, зазначив, що з метою забезпечення виконання зобов»язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 405/130/07 від 16.10.2007 р. укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ТОВ «Енерго-Альянс» між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 04/1-767 від 16.10.2007 р. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В Законі України «Про іпотеку» та інших актах цивільного законодавства, що регулюють відносини у сфері пов»язаною з іпотекою, відсутня пряма заборона щодо можливості іпотекодержателя отримати повне задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна іпотекодавця, в разі якщо після звернення стягнення на предмет іпотеки, його буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Просив застосувати наслідки пропущення строків позовної давності, оскільки договір іпотеки був укладений 16.10.2007 р., обидві сторони мали можливість довідатись про порушення своїх права та/або невідповідність вимогам закону пунктів іпотечного договору в ході його підписання. Банк вважає, що днем, коли позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав є день укладення іпотечного договору, останнім днем, коли міг бути поданий позов було 16.10.2010 р. Представник 3-ї особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго-Альянс» в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. 3-я особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ТОВ «Енерго-Альянс» було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 405/130/07. Відповідно до п.1.1.1 договору банк надав позичальнику кредит в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 490000 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 15 жовтня 2012 р. 16.10.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 04/1-767. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку банку, в якості забезпечення виконання ТОВ «Енерго-Альянс» кредитного зобов»язання за договором відновлювальної кредитної лінії № 405/130/07 нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Пунктом 2.4.10 Іпотечного договору визначено, що у разі якщо внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, його буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, що випливають з договорів, якими обумовлене основне зобов»язання, іпотекодержатель має право отримати повне задоволення таких вимог за рахунок іншого майна іпотекодавця. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов»язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов»язки учасників. Зміст договору становлять умови як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов»язкові в силу чинного законодавства. Статтею 628 ЦК України, яка визначає зміст договору, в частині другій встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором, або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель, зокрема, майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. У п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. В даному випадку, позивач є майновим поручителем за зобов'язаннями ТОВ «Енерго-Альянс», і відповідає в межах майна, переданого в іпотеку, а п. 2.4.10 договору іпотеки вказує на можливість стягнення кредитної заборгованості за рахунок іншого майна іпотекодавця у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з аналізу норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та інших актів цивільного законодавства, що регулюють відносини у сфері, пов»язаній з іпотекою, у вказаному законодавстві відсутня пряма заборона щодо можливості іпотекодержателя отримати повне задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна іпотекодавця, в разі якщо після звернення стягнення на предмет іпотеки, його буде не достатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Суд приходить до висновку, що п.2.4.10 іпотечного договору № 04/1-767 від 16.10.2007 р. не суперечить вимогам ст.11 Закону України «Про іпотеку» та відсутні підстави для визнання недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. Крім того доводи відповідача про пропуск строку позовної давності позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Оспорюваний договір укладено 16.10.2007 р., а до суду позивач звернувся 28.12.2013 р., тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З урахування того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх вимог, суд оцінюючи докази в їх сукупності та кожен доказ окремо, вважає, що позов є необґрунтованим та в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed