Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 грудня 2007 року про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві складено актовий запис № 2751. Після шлюбу позивач з дружиною жили спільно за адресою [ADDRESS] . У шлюбі у народився син - [PERSON] , [INFO] . 02.08.2013 року між позивачем і його дружиною був укладений шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки BMW 530і,2003 р. випуску є приватною власністю [PERSON] . Однак, після укладення шлюбного договору стосунки не поліпшилися, та через 2 тижні після чергової сварки Відповідачка запропонувала позивачу пожити окремо від родини. До їх будинку переїхали її батьки - батько [PERSON] та мати - [PERSON] , та почали допомагати [PERSON] перешкоджати побаченням позивача сином та користуванню будинком. Позивач став проживати окремо від родини, маючи надію що ця ситуація мине, хоча має право на користування будинком згідно ЖК та рішенню суду від 20/06/2017 та 19/04/2018. 23 квітня 2017 року позивач згідно рішення суду приїхав за адресою [ADDRESS], з метою побачити свого сина, [PERSON] , однак колишня теща - [PERSON] перешкодила йому, не впустивши до приміщення будинку та застосувала балончик сльозогінної дії, з метою перешкодити йому увійти в приміщення та побачити дитину. 7 травня 2017 року позивач згідно рішення суду приїхав за адресою [ADDRESS] , з метою побачити свого сина, [PERSON] , однак колишня теща - [PERSON] застосувала газовий балончік та викликала охорону «Сіріус» які незаконно затримали позивача на території його житла за цією адресою та побили його. Позивач отримав забиту рану та струс мозку, що підтверджується довідкою Боярської ЦРЛ та фото доказами побиття. 25/06/2017 року близько 12-00 позивач з`явився біля будинку [ADDRESS] з метою забрати свого сина для спілкування та виховання, однак [PERSON] відмовила чим умисно порушила чинне рішення суду та в 36 раз скоїла кримінальний злочин за ст.. 382 ч 1 - умисне невиконання рішення суду. Крім того, її батько [PERSON] , який зараз знаходиться за цією ж адресою, за допомогою невстановленої третьої особи почав перешкоджати законному користуванню будинком за допомогою спочатку газового балончика, а потім за допомогою інших предметів (монтіровки, лому, сокири) намагався нанести позивачу удар по кінцівках, голові. Після цього, оскільки двері було зачинено позивач намагався потрапити всередину через вікно, але [PERSON] , використовуючи сокиру, намагався нанести мені тяжкі тілесні ушкодження. [PERSON] намагалася облити позивача кип`ятком та жбурнути уламок скла. На даний час відкрите кримінальна справа № 12017110200004428 від 19/07/2017р за ст.. 129 ч. 1 КК України за фактом замаху на навмисне вбивство. Враховуючи вищевикладені та підтверджені доказами факти 1,2,3, [PERSON] та [PERSON] через антисоціальну поведінку та порушення правил співжиття роблять неможливим їх спільне проживання у будинку за адресою [ADDRESS] є кривдниками, та умисно вчиняють дії, як містять ознаки домашнього насильства по відношенню до позивача. Тому позивач просив виселити [PERSON] та [PERSON] із будинку за адресою [ADDRESS] через те, що вони роблять неможливим для мене проживання з ними в одному будинку. Ухвалою суду від 30.10.2018 року відкрито провадження у справі. 26.11.2018 року до суду надійшов відзив від відповідачів [PERSON] та [PERSON] , яким був мотивований тим, що [PERSON] посилається на порушення відповідачами правил співжиття, вчинення ними насильства щодо нього, постійних конфліктів, тобто з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Частиною першою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб, провадиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що позивач посилається саме на ці підстави для виселення відповідачів, для правильного вирішення цього спору потрібно довести принаймні дві умови, за яких можливе виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Разом з тим, головною тезою цієї норми для її застосовування є те, що порушники правил співжиття та особа, чий спокій вони порушують, мають проживати разом в одному житловому приміщенні, в даному випадку у будинку [ADDRESS] [ADDRESS] . Однак, позивач жодного дня з серпня 2013 року не проживав у цьому будинку, а тому проживаючі в цьому будинку відповідачі апріорі не могли створювати для позивача нестерпними умови проживання в цьому будинку, оскільки він сам в ньому не проживає. Принаймні, жодних доказів свого проживання в цьому будинку позивачем не надано. Втім, правомірність проживання відповідачів в цьому будинку підтверджується наступними документами: відповідно до Довідки від 25 січня 2017 року № 3945, [PERSON] зареєстрована за фактичним місцем проживання у будинку [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрований також [PERSON] , що підтверджується довідкою від 05/01/15 № 3244003912 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Отже, [PERSON] та [PERSON] , як переміщені особи з міста Горлівка Донецької області, на законних підставах зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності їх дочці, [PERSON] . Щодо того, що саме відповідачі роблять неможливим для позивача проживання із ними в одному будинку, слід пояснити, що проживання позивача в цьому будинку неможливе з інших підстав, а саме. 19.04.2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та вселенні, яким були задоволені позовні вимоги, а саме: визнано за [PERSON] право на користування будинком за адресою [ADDRESS] та усунуто перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком з боку [PERSON] шляхом вселення [PERSON] у спірний житловий будинок. За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] вказане рішення було залишено без змін, про що Апеляційним судом Київської області було винесено постанову від 21 червня 2018 року. Не погодившись із прийнятим рішенням, [PERSON] подала касаційну скаргу, на підставі якої Верховним Судом у складі касаційного цивільного суду було винесено ухвалу від 20 липня 2018 року про відкриття касаційного провадження, останнім пунктом її резолютивної частини було зупинене виконання рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області від 19 квітня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі, а тому саме вищевказаним судовим рішенням зупинене вселення позивача в будинок, в якому позивач бажає проживати в майбутньому, а не відповідачами. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що до відповідачів систематично вживались заходи попередження і громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Всі обставини, які перелічуються позивачем як випадки систематичного порушення правил співжиття, вже розглядалися Києво-Святошинським судом Київської області як випадки «фізичного насилля», про що винесено відмовне рішення від 22.05.2018 року. В рамках вищевказаної справи відповідачами зазначалося, що саме [PERSON] неодноразово вчиняв і по відношенню до їх доньки і до них, її батьків, фізичне насильство, внаслідок яких також постраждала і дитина. Так, 7 травня 2017 року [PERSON] в присутності малолітньої дитини вчинив бійку із застосуванням газового балончику, що спричинило фізичні страждання та тривале лікування дитини, [PERSON] , позивачки та її матері, що підтверджується довідками №№ 591, 3076 та випискою № 4555 стаціонарного хворого [PERSON] з приводу забоїв різних частин тіла. Довідкою, виданою Києво-Святошинською районною лікарнею № 591 підтверджується факт отруєння морфолідом пеларгонової кислоти малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . 25.06.2017 року відповідач вчинив сварку із застосування вогнепальної зброї в присутності малолітньої дитини за місцем їх фактичного проживання з донькою та онуком. Внаслідок вогнепального поранення заявник, [PERSON] , потрапив у травматологічне відділення Київської обласної клінічної лікарні, переніс декілька складних операцій, що матиме наслідком отримання інвалідності. Вказані обставини підтверджуються випискою з історії хвороби стаціонарного хворого № медичної карти 32295/1145, Витягом форми №027/о, а також відео-записом викладених подій. До цієї заяви надається Витяг з ЄРДР, згідно якого слідчим Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київський області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110200003819 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, що підтверджує правдивість викладених обставин. Також, 24.06.2018 року приблизно о 17:20 до будинку, [PERSON] підійшов до хвіртки будинку, в якому вони мешкають, з трьома чоловіками, які виглядали як «тітушки». Заявник [PERSON] у цю мить йшов додому з магазину. [PERSON] почав йому погрожувати, в тому числі фізичною розправою, зокрема, пообіцяв, «прострілити ще й ногу», образливо натякуючи на те, що руку він вже прострелив раніше. Таким чином він бахвалився перед іншими чоловіками, який він «мачо». Крім того, було багато інших подій із вчинення з боку позивача психологічного та фізичного насильство над членами нашої родини, які не зафіксовані, але ці обставини наведені задля того, щоб суд отримав уявлення про те, що ми стали його боятися, про що йому добре відомо. Таким чином, позивач, вважаючи, що вищевказаними судовими рішеннями йому надано право користування будинком, умисно провокує викладені події, залякуючи відповідачів, людей похилого віку, маючих в силу віку проблеми зі здоров`ям, які втратили своє житло внаслідок воєнних подій, але щодня та щогодини відчувають сильний страх та відчаї за своїх доньку та онука від протиправного, жорстокого та безкарного психологічного та фізичного насильства з боку [PERSON] Тому відповідачі просили в задоволені позову відмовлено в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідачів в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала та просила в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 21 грудня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 2751. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . 10 грудня 2007 року було зареєстровано за [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 листопада 2007 року виконкомом Віта-Поштової сільської ради. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано. Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року визнано за [PERSON] право на користування будинком за адресою [ADDRESS] та усунено перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком з боку [PERSON] шляхом вселення [PERSON] у житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Київської області від 21.06.2018 року дане рішення суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2018 року зупинено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі. Позивач [PERSON] згідно довідки Віто-Поштової сільської ради від 04.11.2015 року № 977 зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] , як внутрішньо переміщенні особи, що підтверджується довідкою від 09 серпня 2017 року № 3912 та довідкою від 25 січня 2017 року № 3945. Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповдіно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядаючи питання про виселення відповідачів із спірного житлового будинку без надання іншого житла, приходить до висновку що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були вселені до будинку як члени сім`ї власника будинку, а позивач не наддав належним та допустимих письмових доказів на підтвердження обставин, передбачених положеннями статті 116 ЖК Української РСР, а сааме що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або а систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed