Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона є спадкоємцем після смерті [INFO] [PERSON] . [PERSON] з червня 1977 року працював КСП ім. Карла Маркса, яке розташоване в селі Батьки Зіньківського району Полтавської області та був прийнятий в члени даного колгоспу. З членів КСП [PERSON] виключений 06.11.1995 року протоколом №1 від 06.02.1996 року. Згідно наказу №108 звільнений з роботи 31.12.1997 року. Після смерті [PERSON] спадкоємцем майна є його дружина [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки відділу у Зіньківському районі Держгеокадастру Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №75/13618 від 11.12.2018 року землю передано в колективну власність КСП ім. Карла Маркса для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Батьківської сільської ради народних депутатів від 07.06.1995 року №4. 29.01.1996 року виданий державний акт на право колективної власності на землю КСП ім Карла Маркса серії ПЛ №15, зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №1. [PERSON] в списку громадян - членів КСП ім. Карла Маркса (с. Батьки Зіньківського району Полтавської області) значиться за №252, сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я [PERSON] не виготовлявся і не видавався. Незважаючи на це, за життя [PERSON] не отримав земельного сертифікату та земельної ділянки в натурі. Позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом подачі до державного нотаріуса заяви про прийняття спадщини у встановлений чинним законодавством України строк. В вересні 2018 року [PERSON] випадково дізналася, що її покійний чоловік [PERSON] мав право на земельну частку пай, включений до списку громадян-членів КСП ім. Карла Маркса, але сертифікат на право на земельну частку пай не отримував. Про порушення законного права померлого чоловіка на видачу сертифікату на право на земельну частку пай [PERSON] дізналася в 2018 році. То ж у зв`язку з цим перебіг строку позовної давності починається з 2018 року. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 4,6 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості), яка розташована на території Батьківської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області. В зв`язку з хворобою покійного [PERSON] визнати поважними та поновити пропущений строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 07.06.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання ( а.с.21). Ухвалою суду від 08.07.2019 року призначено по справі судовий розгляд ( а.с.31). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області у судове засідання не з`явився, надіслав відзив та клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги не визнав, представник Зіньківської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника, заперечень стосовно позову не надав, представник третьої особи відділу у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, про причину неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, на засадах змагальності та диспозитивності приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України(норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», №48778/99, пункт 25). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в смт. Опішня Зіньківського району Полтавської області ( а.с.13). [PERSON] народилася [INFO] в селі Лазьки Зіньківського району Полтавської області (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] 05.11.1966 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с.14). З довідки Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області вбачається, що на території Батьківської сільської ради за межами населених пунктів є в наявності земельні ділянки колективної власності ( а.с.17). З довідки Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області вбачається, що на день смерті [INFO] [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] і разом з ним за вищезазначеною адресою проживали та були зареєстровані [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - внук ( а.с.19) Відповідно до архівної довідки від 15.02.2019 року, [PERSON] працював в колгоспі ім. Карла Маркса з червня 1977 року по грудень 1997 року, виключений з членів КСП ім. Карла Маркса 06.11.1995 року ( а.с.20). З архівної довідки від 15.02.2019 року № 163 вбачається, що колгосп імені Карла Маркса в с. Батьки Зіньківського району Полтавської області, реорганізований в КСП ім. Карла Маркса ( протокол №4 від 17.11.1992 року), КСП ім. Карла Маркса реорганізована в ТОВ Агрофірма Батьки ( розпорядження №123 райдержадміністрації від 21.03.2000 року)( а.с.21). Згідно листа відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області від 11.12.2018 року, землю передано в колективну власність КСП ім. Карла Маркса для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Батьківської сільської ради народних депутатів від 07.06.1995 року №4. 29.01.1996 року виданий державний акт на право на колективної власності на землю КСП ім Карла Маркса серії ПЛ №15, зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №1. [PERSON] в списку громадян - членів КСП ім. Карла Маркса ( с. Батьки Зіньківського району Полтавської області) значиться за №252, сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я [PERSON] не виготовлявся і не видавався ( а.с.23) . З архівної довідки від 15.02.2019 року вбачається, що згідно рішення другої сесії районної ради від 06.06.2006 року створено з 01.07.2006 року юридичну особу районний трудовий архів Зіньківської районної ради Полтавської області, для зберігання документів з особового складу ліквідованих підприємств та установ. На даний час документи з особового складу колгоспу імені Карла Маркса Зіньківського району Полтавської області передані на зберігання до районного трудового архіву в фонд №38 ( а.с.22). Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 03.05.2019 року, станом на 01.01.2019 року вартість земельної частки пай колишнього КСП ім. Карла Маркса на території Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області становить 192022,90 грн ( а.с.24). З довідки Опішнянської туберкульозної обласної лікарні Полтавської обласної ради від 12.03.2019 року вбачається , що [PERSON] дійсно знаходився на лікуванні з 31.10.2006 року по 12.11.2006 року. [INFO] [PERSON] помер ( а.с.25). Згідно повідомлення Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області від 12.06.2019 року, після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заведене, претензії від кредиторів не надходили ( а.с.44). Відповідно до Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 травня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Тобто, право на земельну частку (пай) та на отримання сертифіката на нього пов`язувалось з включенням до списку до державного акту. Однак, не включення особи до даного списку у випадку, якщо вона є членом КСП на час передачі землі у колективну власність, не є підставою для позбавлення її права на земельну частку. Про паювання земель та не отримання сертифікату на право на земельну частку пай померлому [PERSON] було відомо на час проведення процедури розпаювання, зокрема з моменту проведення звітно-виборчих зборів КСП "ім. Карла Маркса ", коли були затверджені списки осіб, що мають право на земельні паї, оскільки це було обставиною, відомою широкому колу осіб. З цього часу у [PERSON] виникло право ставити питання щодо обґрунтованості не видачі йому сертифікату на земельну частку пай як члену КСП. В межах строку, визначеного ст.71 ЦК України в редакції 1963 року, [PERSON] для реалізації права на отримання земельної частки (паю) особисто чи через своїх представників не звертався. Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину відповідно до ст. 1261 ЦК України прийняла позивач, дружина померлого [PERSON] Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1ст.12 ЦПК України). Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Пунктом а) ч.1 ст.121 ЗК України установлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах - для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; Відповідно до ч.2 ст.122 ЗК України розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно ст.3 Закону передбачено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Згідно п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 5 Указу передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Матеріалами справи встановлено, що померлий [PERSON] працював у колгоспі ім. Карла Маркса з червня 1977 року по 31 грудня 1997 року та виключений з членів колгоспу 06.11.1995 року (Протокол № 1 засідання правління від 06.02.1996 року)( а.с.20). При цьому, як вбачається з листа відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області від 11.12.2018 року №75/136 2018 року, що 29.01.1996 було видано Державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Карла Маркса, серія ПЛ №15, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1, в якому зазначено, що землю передано в колективну власність КСП ім. Карла Марка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Батьківської сільської Ради народних депутатів від 07.06.1995 року №4 ( а.с.23). Відтак, саме після передачі землі у колективну власність КСП ім. Карла Маркса 29.01.1996 року почалося розпаювання земель цього сільськогосподарського підприємства, право на земельну частку (пай) з яких доводить позивач. За змістом ст.ст.22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 08.09.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ Президента) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає не з часу включення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі землі у колективну власність конкретному КСП, членом якого вони є, на підставі Державного акта на право колективної власності на землю, який у даному випадку було видано КСП ім. Карла Маркса 29.01.1996 року. Що стосується позовних вимог позивача в частинівизнання поважними та поновити пропущений строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права то вони також задоволенню не підлягають, оскільки з наведеного вище вбачається, що померлий [PERSON] не має права на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. К. Маркса , так як в даних правовідносинах не дотримана обов`язкова умова для цього, а саме, на час розпаювання та одержання КСП ім. Карла Маркса Державного акта на право колективної власності на землю, [PERSON] не був уже членом КСП, а тому і не отримав сертифіката на право на земельну частку (пай), оскільки виключений з членів КСП ім. Карла Маркса 06.11.1995 року (Протокол №1 від 06.02.1996 року). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, відповідно до ст. 1261 ЦК України в редакції 2003 року, є спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] Діями, що свідчать про прийняття спадщини, відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України в редакції 2003 року, спадщина приймається шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом постійного проживання з померлим на час смерті ( а.с.19), вказана вище земельна частка (пай) до складу спадкового майна не входила, право на земельну частку (пай) у [PERSON] припинилось його смертю, тобто [INFO] , а тому суд не вбачає порушення суб`єктивного права позивача, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, а тому, вимоги позивача задоволенню не підлягають, в повному обсязі. У відповідності зі ст.141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed