Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання договорів недійсними. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.07.2019 р. невідома особа шахрайським шляхом перевипустила її сім-карту з номером мобільного телефону « [NUMBER] », фактично заволодівши її фінансовим номером. Вказує, що відразу після того як вона усвідомила, що її номер мобільного телефону заблокований та, що внаслідок заволодіння її фінансовим номером телефону, невстановлена особа може заволодіти коштами, які знаходяться на її банківській карті AT «А-БАНК», вона зателефонувала за номером гарячої лінії відповідача, щоб заблокувати дану банківську картку та повідомити відповідача про втрату нею свого фінансового номеру телефону. Оператор гарячої лінії відповідача повідомив їй, що картку він блокує, однак з кредитного ліміту за угодою № SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р. з її банківської карти № [NUMBER] на момент звернення на гарячу лінію AT «А-БАНК» вже було знято грошові кошти. Зазначає, що довідавшись про це, в перший робочий день після даного інциденту - 22.07.2019 р. вона відвідала відділення AT «А-БАНК» в м. Ужгород, де повідомила про факт заволодіння невстановленою особою грошовими коштами з кредитного ліміту її банківської картки. В даному відділенні співробітники банку повідомили їй, що з її кредитного ліміту з банківської карти № [NUMBER] було знято кошти, а також те, що дана картка заблокована на підставі її дзвінка близько 04:00 год. 21.07.2019 р. Разом з тим, співробітники відділення AT «А-БАНК» в м. Ужгород не повідомили її що, окрім вищезазначеного зняття грошових коштів з кредитного ліміту від її імені, 20.07.2019 року було укладено дві угоди, а саме - угоду №ABH0CU30007697663 від 20.07.2019 р. та угоду №АВН0СШ0007697949 від 20.07.2019 р., які по своїй суті є договорами споживчого кредиту, за якими невстановлені особи неправомірно від її імені додатково заволоділи кредитними коштами. Про факт укладення даних угод співробітники AT «А-БАНК» повідомили її аж 06.08.2019 р. Стверджує, що вона відразу повідомила співробітників відділення AT «А-БАНК» в м. Ужгород, що вона не укладала дані угоди, оскільки вони були укладені невстановленою особою, яка заволоділа її фінансовим номером телефону. Окрім цього, зазначає, що вона 22.07.2019 р. звернулась до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області з заявою за даним фактом про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. За даною заявою було відкрито кримінальне провадження та внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 12019070030002298 від 23.07.2019 р., де вона визнана потерпілою. Стверджує, що вона належним чином виконала свої обов`язки як клієнт AT «А-БАНК», у встановлені строки проінформувала банк про можливу втрату фінансового номеру мобільного телефону, звернулась за даним фактом у банк та правоохоронні органи, нікому не повідомляла ПІН-код від платіжної картки AT «А-БАНК», тобто добросовісно виконала всі покладені на неї обов`язки згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, Умов і правил надання банківських послуг AT «А-БАНК», а отже, вважає, що вона не зобов`язана сплачувати кошти, які були одержані невстановленими особами з використанням її фінансового номеру мобільного телефону за картковим рахунком № [NUMBER] . Вважає, що відповідач не вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на запобігання або припинення неналежних переказів, здійснених за її банківським рахунком, не проводив належним чином моніторинг даних переказів, внаслідок чого вона зазнала матеріальних та моральних збитків. Окрім цього, відповідач не повідомив її ні в ході її телефонного дзвінка на гарячу лінію AT «А-Банк» близько 04:00 ранку, ні в ході її візиту до відділення AT «А-БАНК» 22.07.2019 р. про те, що за її банківським рахунком № [NUMBER] , відкритим в AT «А-БАНК» 20.07.2019 р. було укладено угоду ABH0CU30007697663 від 20.07.2019 р., яка по своїй суті є договором споживчого кредиту та угоду ABH0CU30007697949 від 20.07.2019 р., яка по своїй суті є договором споживчого кредиту. Про факт укладення даних угод вона дізналась вже аж 06.08.2019 р., коли на її чергову усну вимогу, співробітники AT «А-БАНК» надали їй довідку про заборгованість. Стверджує, що матеріальна шкода, завдана їй внаслідок дій та/або бездіяльності відповідача, станом на 12.11.2019 р. становить: - внаслідок порушення банком обов`язку відновити стан коштів на її банківському рахунку № [NUMBER] за угодою № SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р., до того стану, який був до зняття коштів невідомою особою - 4702,93 грн.; - внаслідок порушення банком обов`язку відновити стан коштів на її банківському рахунку № [NUMBER] до того стану, який був до укладення невідомою особою угоди №АВН0СU0007697663 від 20 07.2019 р., яка по своїй суті є договором споживчого кредиту та до зняття за даною угодою коштів з її рахунку - 2715,84 грн.; - внаслідок порушення банком обов`язку відновити стан коштів на її банківському рахунку № [NUMBER] до того стану, який був до укладення невідомою особою угоди №АВН0СШ0007697949 від 20.07.2019, яка по своїй суті є договором споживчого кредиту - 2428,32 грн. Стверджує, що загальна сума матеріальної шкоди завданої їй внаслідок дій та/або бездіяльності відповідача, станом на 12.11.2019 року становить - 9847 грн. 09 коп. Також, вказує, що загалом, внаслідок зняття коштів з кредитного ліміту за угодою № SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р. з її банківської карти № [NUMBER] та укладення угоди №АВН0СШ0007697663 від 20.07.2019 р., яка по суті є договором споживчого кредиту та угоди №ABH0CU30007697949 від 20.07.2019 р., яка по своїй суті є також договором споживчого кредиту невстановленою особою за її банківським рахунком, вона пережила емоційний стрес та душевні страждання, тривогу про майбутнє, невпевненість в собі, пригніченість, що пов`язано з думками про те, що вона змушена буде повертати грошові кошти по заборгованості за угодами, які вона не укладала. Окрім того зазначає, що внаслідок систематичних дзвінків з AT «А-БАНК» її стан значно погіршився. Стверджує, що дані дзвінки мали агресивний характер з боку співробітників банку, нерідко супроводжувались погрозами на її адресу, зокрема співробітники AT «А-БАНК» погрожували, що в разі, якщо вона не поверне грошові кошти за даними угодами, то вони почнуть телефонувати її рідним та близьким, що вплине на їх спокій та її репутацію, будь-які спроби пояснити, що дані кошти вона не одержувала, угоди не укладала та зверталась в правоохоронні органи з приводу даної ситуації, співробітники банку ігнорували та продовжували наполягати, що вона зобов`язана повернути заборгованість. Пояснює, що майже щоразу після даних дзвінків у неї збільшувався артеріальний тиск, відчувались головні болі, внаслідок чого вона була змушена була приймати заспокійливі медичні препарати. Разом з тим, вона ще й почала одержувати на свою поштову адресу листи від AT «А-БАНК» з погрозами ініціювати кримінальне провадження проти неї, у разі якщо вона не погасить прострочену заборгованість. Стверджує, що вказаними діями відповідач завдав їй моральної шкоди та душевних страждань, яку вона оцінює в розмірі 20 000,00 грн. Також, вказує, що угода №АВН0СU0007697663 від 20.07.2019 р., яка по своїй суті є договором споживчого кредиту та угода №АВН0СU30007697949 від 20.07.2019 р., яка по своїй суті є також договором споживчого кредиту, повинні бути визнані недійними з наступних підстав. Зазначає, що дані угоди нею не укладались, про факт наявності даних угод вона дізналася 06.08.2019 р. в ході того, як в черговий раз звернулась до співробітників відділення AT «А-БАНК» в м. Ужгород надати їй довідку про заборгованість перед AT «А-БАНК». Натомість, дані договори споживчого кредиту були укладені невстановленою особою з використанням її фінансового номеру мобільного телефону, внаслідок недоліків в системі безпеки, моніторингу та ідентифікації клієнтів в AT «А-БАНК». Стверджує, що відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому та електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Однак, вказує, що відповідачем їй не було надано примірники даних договорів про споживче кредитування. Разом з тим зазначає, що в даних договорах відсутній її підпис, оскільки вона не підписувала їх та не мала можливості підписати дані договори в будь-якому вигляді, в тому числі і відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронним цифровим підписом та ОТП - паролем, так як 20.07.2019 р. вона втратила свій фінансовий номер мобільного телефону, внаслідок його перевипуску невідомою особою шахрайським шляхом, про що вона невідкладно повідомила AT «А-БАНК», шляхом дзвінка на гарячу лінію відразу, як усвідомила, що втратила фінансовий номер мобільного телефону та що її банківською карткою, відкритою в AT «А-БАНК», може заволодіти невідома особа. Вважає, що ці обставини свідчать про відсутність її волевиявлення на укладення таких угод. Отже, враховуючи, що незаконне укладення вищенаведених договорів споживчого кредиту невідомою особою за її банківським рахунком не відповідало її внутрішній волі, в даних договорах відсутній її підпис, їй не було вручено примірники даних договорів, дані угоди, а саме - угоду №ABH0CU30007697663 від 20.07.2019 р. та угоду №ABH0CU30007697949 від 20.07.2019 р., слід визнати недійсними. Враховуючи вищевикладене просить суд: 1. Визнати недійсними угоду №АВН0СU0007697663 від 20.07.2019 р. та угоду №АВН0СU30007697949 від 20.07.2019 р. з моменту їх укладання. 2. Зобов`язати акціонерне товариство «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК») відновити залишок коштів на її картковому рахунку № [NUMBER] (картка «Універсальна») за угодою №SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р. до стану, у якому він перебував на 23:59 19.07.2019 р.; 3. Стягнути з акціонерного товариства «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК») на її користь 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діяннями акціонерного товариства «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК»); 2 Стягнути з акціонерного товариства «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК») на її користь судові витрати в розмірі 14 800 грн. 15.11.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання договорів недійсними. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 14.01.2020 року представник відповідача - Омельченко Є.В. подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вказує, що позивачка звернулась до банку та 02 травня 2019 року підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «A-Банку». На підставі даної Анкети-Заяви їй було видано кредитну картку. При укладанні даного кредитного договору особу позичальника було ідентифіковано за паспортом громадянина України. Зазначає, що відповідно до п. 2.1.4.7. Умов і Правил надання банківських послуг «A-Банку» держатель Картки зобов`язаний уживати усіх можливих заходів для запобігання втрати Картки / ПІН-коду / постійного пароля та одноразових паролів, запобігати переданню будь-яких персональних та інших даних, які містять банківські таємницю та впливають на безпеку користування продуктами банку для клієнта. Пояснює, що для перевипуску СІМ-карти оператора мобільного зв`язку потрібно пройти ідентифікацію та повідомити особисті дані (ПАК-код, розмір та дату останнього поповнення, три останні номери, на які здійснювались дзвінки). Таким чином, робить висновок, що позивачка спілкувалась з шахраями та особисто повідомила їм зазначені дані (саме це позивачка частково і підтверджувала працівнику банку в телефонній розмові). Щодо доступу до Інтернет-банкінгу (мобільного додатку чи веб-версії А 24), також зазначає, що окрім наявності мобільного телефону, шахраї повинні були знати чи-то пароль від А24, чи-то ПІН-код від картки, що також наводить на думку щодо компрометації позивачкою зазначених даних. Таким чином вважає, що позивачка самостійно повідомила дані, що надають можливість доступу до її карткового рахунку сторонній особі, що є порушенням як Умов і Правил надання банківських послуг, так і п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705. Більш того, звертає увагу, що згідно із п. 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Зазначає, що факт звернення позивачки до правоохоронних органів та навіть порушення кримінальної справи, не підтверджує наявність факту шахрайства сторонніми особами до закінчення проведення досудового розслідування та постановлення відповідного судового рішення. Без відповідного рішення існує вірогідність вчинення шахрайських дій самою позивачкою за допомогою інших осіб. Також вважає, що позивачкою не доведено спричинення моральної шкоди. Вказує, що між сторонами наявні договірні відносини, і укладений договір не передбачає відшкодування моральної шкоди, а також факт повідомлення банком про існування у позивачки заборгованості та необхідності його погашати не є нанесенням моральної шкоди. Щодо витрат на правову допомогу (судових витрат), то зазначає, що до позову не додано докази, що позивачкою було сплачено адвокату зазначену суму судових витрат. Не додано чеку про сплату та виписки з рахунку адвоката про отримання вказаних коштів із зазначенням призначення платежу. У зв`язку з зазначеним просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до AT «A-Банк» про визнання недійсним кредитного договору. 12.10.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. 12.10.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області задоволено клопотання представника відповідача акціонерного товариства «Aкцент-Банк» Омельченко Євгена Володимировича про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 27.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи міститься заява позивача та представника позивача про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в матеріалах справи міститься клопотання представника [PERSON] про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.05.2019 року [PERSON] , [INFO] , підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, що підтверджується копією відповідної заяви (а.с. 49), на підставі чого їй було видано кредитну картку «Універсальна», номер рахунку [NUMBER] за угодою № SAMABWFC00002013014, що підтверджується довідкою АТ «Акцент-Банк» від 06.08.2019 року № OLGH-T5OL-2OIK-7FUN (а.с. 11). Як вбачається з довідки АТ «Акцент-Банк» від 06.08.2019 року № OLGH-T5OL-2OIK-7FUN (а.с. 11) станом на 06.08.2019 року заборгованість [PERSON] перед АТ «А-Банк» за банківською карткою № [NUMBER] становить: 2465,03 грн. за угодою № ABH0CU30007697663 від 20.07.2019 року, 3785,69 грн. - за угодою № SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 року та 2 161,02 грн. за угодою № ABH0CU30007697949 від 20.07.2019 року. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що 20.07.2019 р. невідома особа шахрайським шляхом перевипустила її сім-карту з номером мобільного телефону « [NUMBER] », фактично заволодівши її фінансовим номером та знала грошові кошти з кредитного ліміту за угодою № SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р. з банківської карти № [NUMBER] , а також уклала ще дві угоди, які по своїй суті є договорами споживчого кредиту. Як вбачається з копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, органом досудового розслідування - Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12019070030002298, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.07.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на адресу позивачки надсилалися смс-повідомлення з вимогою погашення заборгованості, а також попередження про необхідність погашення заборгованості за кредитними договорами, що підтверджується копіями скріншотів з мобільного телефону позивача з смс-повідомленнями від АТ «А-Банк» (а.с. 17), копією попередження з Департаменту повернення проблемних боргів АТ «А-Банк» (а.с. 19). Судом також встановлено, що позивач [PERSON] зверталася до відповідача із письмовим зверненням 17.08.2019 року про списання вкрадених шахраями коштів, так як стверджує, що вона їх не отримувала і оплачувати не в змозі, що підтверджується копією відповідного звернення (а.с. 20). З відповіді АТ «А-Банк» від 08.10.2019 року № 20.1.0.0.0/7-20190821/192 на звернення [PERSON] № 43974 від 21.08.2019 року вбачається, що за результатами розгляду звернення позивачки останній повідомлено, що проведення несанкціонованих операцій стало можливим внаслідок порушення позивачкою ряду пунктів «Умов та Правил надання банківських послуг». У зв`язку з порушенням «Умов та Правил надання банківських послуг» банк не несе відповідальність за операції по її карті, які проведені третіми особами і збиток, заподіяний внаслідок їхніх дій (а.с. 21). На виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2020 року про витребування доказів зареєстровано 29.12.2020 року заяву АТ «А-Банк» про надання інформації (а.с. 87). Із вказаної заяви вбачається, що реєстрація в мобільному додатку «Internet Banking ABank24» відбулася 20.07.2019 року о 18:54:47, номер телефону, який використовувався як фінансовий номер [NUMBER] . Також надано інформацію по мобільному пристрою, на який клієнтом встановлювався та використовувався мобільний додаток «Internet Banking ABank24» та інформацію щодо переведення коштів на абонентський номер оператора зв`язку. Також, представником позивача до матеріалів справи долучено відповідь від 05.04.2021 року на адвокатський запит від 26.03.2021 року від ПрАТ «ВФ Україна», зі змісту якої вбачається, що заміна SIM-карти від 20.07.2019 року за номером телефону [NUMBER] була проведена коректно, відповідно до вимог процедури ідентифікації, яка діяла на той момент. Здійсненим аналізом автоматизованої системи розрахунків за послуги ПрАТ «ВФ Україна» було встановлено, що телефонний номер [NUMBER] станом на вказану дату обслуговувався на умовах передплати телекомунікаційної послуги та не був зареєстрованим, тобто абонент такого телефонного номеру був анонімним для оператора телекомунікацій. Реєстрація даних абонента, який отримує телекомунікаційної послуги без укладення договору в письмовій формі за номером [NUMBER] була проведена 22.07.2019 року (а.с. 115). До матеріалів справи також долучено виписку по рахунку [PERSON] за період 02.05.2019 року по 14.09.2021 року (а.с. 182). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Щодо вимоги позивачки про визнання недійсними угоди №АВН0СU0007697663 від 20.07.2019 р. та угоди №АВН0СU30007697949 від 20.07.2019 р. з моменту їх укладання, суд враховує наступне. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до пункту 14.12 Закону користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Відповідно до п. 1.4.7. Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку Держатель Картки зобов`язаний уживати усіх можливих заходів для запобігання втрати Картки/ ПІН-коду / постійного пароля та одноразових паролів, запобігати переданню будь-яких персональних та інших даних, які містять банківську таємницю та впливають на безпеку користування продуктами банку для клієнта. Згідно з п. 1.4.8. Умов та Правил у разі втрати Картки / ПІНа / постійного пароля / одноразових паролів або виникнення у Держателя підозр, що Картка / ПІН / постійний пароль / одноразові паролі могли бути загублені, або виникнення ризику несанкціонованого використання Картки / ПІНа / постійного пароля / одноразових паролів Держатель повинен негайно виконати одну з наступних дій: звернутися до Банку за телефонами 7776 (Безкоштовно з мобільних в межах України), [NUMBER] (Для дзвінків з-за кордону); звернутися до Банку і заявити про втрату картки (у випадку втрати картки); якщо картка підключена до послуги MobileBanking - виконати дії, необхідні для припинення дії картки з відповідно до Керівництва з використання системи MobileBanking; якщо Клієнт підключений до Internet Banking ABank24 - виконати дії, необхідні для припинення дії картки відповідно до Керівництва з використання сервісу. Держатель відповідає за усі операції з карткою, зроблені: - по дату отримання Банком повідомлення від Клієнта про втрату картки включно (звернення за телефонами 7776 (Безкоштовно з мобільних в межах України), [NUMBER] (Для дзвінків з-за кордону) або через звернення до Банку); - по дату одержання Банком повідомлення про втрату картки, відправленого у відповідності з Керівництвом з використання системи MobileBanking або Internet Banking АБанк24, включно. Також, відповідно до п. 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач повідомила банк про заволодіння невстановленою особою її фінансовим номером 21.07.2019 року, однак, оператор гарячої лінії повідомив їй, що з кредитного ліміту на момент звернення на гарячу лінію вже було знято кошти, на підтвердження чого нею додано до позовної заяви копією скріншотів мобільного телефону про її дзвінок на гарячу лінію АТ «А-Банк» (а.с. 10). Однак, дана копія скріншоту не може бути взята до уваги судом як належний та допустимий доказ, так як з даної копії скріншоту не є можливим встановити, що дзвінки здійснювалися позивачем саме на номери телефонів гарячої лінії АТ «А-Банк», так як в Умовах та Правилах надання банківських послуг в А-Банку вказані зовсім інші номери телефонів банку для звернення. Окрім цього, з копії довідки про заборгованість [PERSON] вбачається, що угода №АВН0СU0007697663 від 20.07.2019 р. та угода №АВН0СU30007697949 від 20.07.2019 р. також були укладені до моменту повідомлення позивачкою банку про заволодіння невстановленою особою її фінансовим номером. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак позивач не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, договір підлягає визнанню недійсним, а вказує на те, що оспорювані договори позивачем взагалі не укладалися та не підписувалися, що не знайшло свого підтвердження при розгляді справи, а доводи позивача про не укладення нею договорів та не отримання коштів ґрунтуються виключно на її поясненнях. Крім того, докази, подані позивачем на обґрунтування позову, зокрема копія виписки за картковим рахунком [PERSON] , витребувана судом інформація від АТ «Акцент-Банку», інформація, надана ПрАТ «ВФ Україна», виписка по рахунку [PERSON] , надана банком окремо та в своїй сукупності не дозволять суду поза розумним сумнівом констатувати факт того, що всі дії по картковому рахунку вчинялися саме невстановленою особою, а не позивачем. Встановлення факту шахрайських дій певних осіб здійснюється в порядку кримінального провадження і не може бути вирішено в порядку цивільного судочинства. Наявність же кримінального провадження по факту шахрайських дій невідомих осіб в силу презумпції невинуватості не може свідчити про вчинення злочину відносно [PERSON] до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. Суд враховує, що з огляду на положення ст. 1166 ЦК України за наявності доведеного факту шахрайських дій з незаконного використання кредитних коштів, спричинена [PERSON] шкода повинна відшкодовуватися винною особою, а не банком. На підставі вищевикладеного, відсутні підстави для визнання недійсними угоди №АВН0СU0007697663 від 20.07.2019 р. та угоди №АВН0СU30007697949 від 20.07.2019 р. у розумінні ст. 203 ЦПК України. У такому випадку не підлягає задоволенню й вимога позивача про зобов`язання відповідача відновити залишок коштів на картковому рахунку № [NUMBER] (картка «Універсальна») за угодою №SAMABWFC00002013014 від 02.05.2019 р. до стану у якому він перебував на 23:59 19.07.2019 р. та про стягнення з відповідача на її користь 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діяннями акціонерного товариства «Акцент-Банк» (AT «А-БАНК»), оскільки такі вимоги є похідними від первинної вимоги. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Outcome: dismissed