Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що він працював механіком гаража в Державному підприємстві «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)». Наказом в.о. директора ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» № 17/ОС-20 від 27.11.2020 р. його звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією підприємства. В період роботи, з вини керівництва відповідача в порушення конституційних прав йому систематично не виплачувалась заробітна плата. Наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2020 року з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» стягнуто на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 24 860,38 гривень. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2020 року заяву в.о. директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» [PERSON] про скасування вказаного судового наказу - повернуто без розгляду. На даний час судовий наказ не виконаний відповідачем, заборгованість не виплачена. В останній робочий день, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, йому не виплатили заборгованість по заробітній платі та не здійснили повний розрахунок. Згідно довідки № 6/206 від 03 грудня 2020 року заборгованість по виплаті заробітної плати станом на 01.12.20 року та на день подачі позову складає 36 087,65 гривень. Так як, судовим наказом від 19.08.20 року з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 24860,38 гривень, то необхідно стягнути різницю, тобто 11 227,27 гривень (36087,65 - 24860,38). Згідно довідки № 00000000017 від 27.11.20 року його дохід за 11 місяців становить 71974,20 гривень. Отже, середньомісячний заробіток становить 6543,11 гривень. Оскільки на день звільнення йому не виплачена заборгованість по заробітній платі, вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку, то з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. Невиплата заробітної плати призвела до суттєвих змін в його житті. Він не мав змоги утримувати свою сім`ю, не було коштів щоб оплачувати комунальні платежі, придбавати одежу, ліки та інші необхідні речі. Зазначає, що від цього сильно переживає і морально страждає. Відсутність коштів, які відповідач йому не виплачує вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, йому соромно дивитись в очі своїм рідним, так як він від них залежить. Вважає, що саме такий розмір морального відшкодування є справедливим і відповідає характеру страждань. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 11227,27 гривень, середній заробіток час затримки починаючи з 27.11.2020 року по день фактичного розрахунку, моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, витрати за надання правничої допомоги адвокатом .Також просить судові витрати покласти на відповідача. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] - адвокат Топор І.О. позовні вимоги зменшив у зв`язку із тим, що відповідачем виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, тому остаточно просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток час затримки починаючи з 27.11.2020 року по день фактичного розрахунку (24.03.2021), що складає 26172,44 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1600 грн. Також просив судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Топор І.О. зменшені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] , [PERSON] зазначали, що державне підприємство, в особі ліквідаційної комісії не заперечували той факт, що станом на день звільнення [PERSON] мав заборгованість по заробітній платі в сумі 11227,27 грн. грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заперечували, оскільки вважають, що вина відповідача у затримці виплати заробітної плати відсутня, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню, також категорично заперечували щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. Заслухавши пояснення адвоката позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.10.2017 року працював в ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на посаді механік гаража, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. Наказу Міністерства юстиції України від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» припиняє свою діяльність, шляхом ліквідації. 18 вересня 2020 року внесено запис № 1000261100016004382 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо припинення юридичної особи результаті її ліквідації. Наказом №17/ОС-20 від 27.11.2020,[PERSON] було звільнено з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» в зв`язку з ліквідацією підприємства за п.1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» від 03.12.2020 за № 6/206 загальна сума заборгованості по заробітній платі позивача станом на 01.12.2020 року складає 36087,65 грн. Наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2020 року з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 24 860,38 гривень. В подальшому ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2020 року заяву в.о. директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» [PERSON] про скасування вказаного судового наказу - повернуто без розгляду. В той же час, представником відповідача [PERSON] на підтвердження виплати позивачу заборгованості по заробітній платі надано платіжні відомості від 30.03.2021 року на суму 8613,50 грн. та від 24.03.2021 року на суму 5613,77 грн., в загальній сумі 11227,27 грн. Однак, до теперішнього часу відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем за судовим наказом. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення 27 листопада 2020 року, що зроблено не було. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення, натомість виплату заробітної плату позивачу в розмірі 11227,27 було здійснено 24.03.2021 року. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки, позивач був звільнений 27.11.2020 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - вересень та жовтень 2020 року. Відповідно до довідки № 00000000017 від 27.11.2020 року виданої відповідачем - заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці перед звільненням становила 6683,51 грн. за вересень 2020 р. та 7001,78 грн. за жовтень 2020 року. Протягом останніх двох календарних місяців роботи (жовтень-листопад 2020 року), що передували звільненню, було 41 робочий день. Сукупний заробіток за два останніх місяці роботи перед звільненням склав 13086,22 грн., тобто середньоденний заробіток становитиме 319,18 гривень (13086,22 грн./41роб.). З 27 листопада 2020 року по дату виплати заборгованості по заробітній платі - 24 березня 2021 року - кількість днів затримки становить 82 дні, а саме: листопад - 2 дні, грудень - 21, січень - 19, лютий - 20, березень - 20 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 26172,44 грн. (82 дні х 319,18 грн.). Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн, що є достатнім для сприяння відновлення порушених прав позивача. Позовні вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1600 грн. підлягає до задоволення з огляду на наступне. У відповідності до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із зазначеною вище нормою склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано детальний опис виконаних робіт згідно Договору про надання правничої допомоги від 18.01.2021 року, квитанція до прибуткового касового ордера від 29.03.2021 року. Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Адвокатом проведено ряд робіт, а саме: консультація, узгодження правової позиції, підготовка позовної заяви, участь в судовому засіданні. Таким чином, стороною позивача надано докази в обґрунтування заявленої суми отриманої правової допомоги, виходячи з чого суд вбачає підстави для задоволення такої вимоги. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, стороною позивача надано докази в обґрунтування заявленої суми отриманої правової допомоги, виходячи з чого суд вбачає підстави для задоволення такої вимоги. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивача, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з ДП «»Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 27.11.2020 року по день фактичного розрахунку (24.03.2021) в сумі 26172,44 грн., моральної шкоди в сумі 2000 грн., та витрати за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 1600 грн. Оскільки при подачі позову даної категорії позивач звільнений від оплати судових витрат, тому суд вважає, що на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved