Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою розірвати укладений між ним та відповідачкою 22 липня 2009 року і посвідчений нотаріально Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 4161 договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину- їхнього сина [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивач мотивував суттєвими обставинами, які унеможливлюють виконання ним договору, а також невиконанням умов договору самою відповідачкою.Зокрема, він зазначив, що, незважаючи на взяті на себе за договором зобов'язання своєчасно повідомляти про зміну місця проживання, відповідачка часто змінює своє місце проживання, не повідомляючи позивача про нову адресу, що позбавляє його можливості спілкування з дитиною (котра проживає з відповідачкою) і негативно впливає на розвиток і виховання дитини, змушеної пристосовуватись до іншого оточення. Як підставу для розірвання договору позивач називає ігнорування відповідачкою справжніх схильностей і бажань їхньої дитини до певних знань і захоплень, спонукання сина до навчання, котре йому не до вподоби, що викликає в нього відразу до занять як таких. Крім того, він не має змоги спілкуватися з дитиною ні особисто в ті дні, що визначені умовами договору, оскільки дитина проживає в іншому місті, ні телефоном, оскільки відповідачка забороняє таке спілкування. Позивач послався також на те, що відповідачка бажає стягнути з нього значно більше коштів, ніж це передбачено договором на утримання сина, ігноруючи його матеріальне становище і його спроможність такі кошти сплачувати. На підтвердження цього аргументу він навів приклад вчинення державною нотаріальною конторою за зверненням відповідачки виконавчого напису, згідно з яким позивача зобов'язано сплатити заборгованість зі сплати аліментів та пеню на загальну суму 175297 гривень, що на думку позивача є завищеною на 153844 гривні сумою в порівнянні з тією, яку він дійсно заборгував, у зв'язку з чим йому довелося звернутися до суду з позовом про зменшення розміру боргу та пені. Ухвалою суду від 13 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі, відповідачу запропоновано подати письмові пояснення за позовною заявою до судового розгляду справи. У своїх письмовмих запереченнях на позовну заяву, відповідачка просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що твердження позивача про нібито часту зміну її та дитини місця проживання насправді не відповідають дійсності. З часу укладання договору про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину (з 2009 року) вона проживала з дитиною в Оболонському районі міста Києва, де син [PERSON] навчався в початковій школі І ступеня № 268 та відвідував дитячу музичну школу № 47. Зміна місця проживання мала місце лише в червні 2017 року, після закінчення дитиною початкової школи, коли відповідачка разом з сином переїхала до Голосіївського району міста Києва. Син з 01 вересня 2017 року пішов до середньої загальноосвітньої школи № 108. До того дитина відвідувала одну й ту саму школу та не мала жодних змін в своєму оточенні. Про цю зміну місця фактичного проживання відповідачка одразу ж повідомила позивача листом, врученим йому 05 липня 2017 року. Батько дитини (позивач у цій справі) за твердженням відповідачки мав всі можливості бачитися з дитиною, жодних перешкод йому вона не чинила. Відповідно до заперечень відповідачки заборгованість позивача зі сплати аліментів і пені було розраховано у відповідності з умовами укладеного між ними договору (зокрема, з пунктами 4.2, 4.3, 4.8, 4.14), та у відповідності з фактичними обставинами: станом на 07 лютого 2017 року заборгованість позивача зі сплати аліментів становила 25 946 гривень і він її не погашав, незважаючи на її звернення через нотаріальну конторою з пропозицією сплатити заборговані аліменти і пеню, що на той час становили 149351 гривню 30 коп. Крім того, вважає, що Позивач порушує умови договору, ухиляється від виконання своїх обов'язків за договором, зокрема від оплати навчання (не здійснює внесків до фонду школи і фонду класа) та лікування сина (відмову від відшкодування половини вартості придбаних нею ліків на лікування сина пояснив тим, що чекає правильного, на його думку, звіту, а не копій чеків, надісланих електронною поштою, повторне прохання про компенсацію взагалі проігнорував). За таких умов, зверенння відповідачки за вчиненням нотаріусом виконавчого напису про стягнення заборгованості з позивача було вимушеним, зумовлювалось виключно захистом інтересів дитини, її право на звернення як одержувача аліментів у разі невиконання платником аліментів свого зобов'язання передбачено як ст. 189 Сімейного кодексу України, так і пунктом 5.5 укладеного договору, який позивач просить розірвати. Відповідачка вважає, що позов про розірвання договору між батьками про проживання, виховання дитини та про сплату аліментів на дитину спричинено небажанням позивача платити борги за аліментами. Дізнавшись про винесення державною виконавчою службою постанови про звернення стягнення на заробітну плату і доходи позивача на підставі виконавчого напису про стягнення заборгованості за договором, позивачем було подано позов про зменшення суми боргу та позов про розірвання цього договору, хоча договір діє з 2009 року. На думку відповідачки, не погасивши заборгованості з аліментів та пені до цього часу, позивач хоче розірвати договір, як підставу для їх стягнення. Він намагається уникнути свого передбаченого законодавством і умовами договору обов'язку нести в рівних з нею обсягах видатки на утримання їхньої дитини, [PERSON], [INFO], не бажає забезпечити дитині рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, культурного, духовного і соціального розвитку, на який вона має право згідно із законом. Відповідно до заперечень відповідачки на позов жодних підстав для розірвання договору немає: договір, який регулює сімейні відносини, укладений згідно з нормами Сімейного кодексу України, зокрема згідно зі статтею 8 СК, з урахуванням принципу свободи договору відповідно до статей 3,6 Цивільного кодексу України, з дотриманням глав 52 та 53 ЦК України. Зміна або розірвання договору відповідно до статей 651, 652 ЦК України допускаються лише за згодою сторін, а на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду - тільки у разі істотного порушення договору другою стороною або у зв'язку із істотною зміною обставин. Ухвалою суду від 25.09.2017 року за письмовим клопотанням відповідача у справі було залучено до участі у справі орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач підтримав свої позовні вимоги повністю і пояснив, що подав позов у зв'язку з виникненням крім всього іншого обставин, якими є зміни в матеріальному стані однієї зі сторін договору. Наголосив, що в травні місяці 2018 року він мав окрім 20% відрахувань із заробітної плати на аліменти сплатити ще й за оздоровлення сина відповідно до пункту 4.8 договору великі суми, що загалом становило більш ніж 60% його зарплати і порушувало, на думку позивача, права його нової сім'ї. Окрім того, він зазначив, що відповідачка декілька разів порушила пункт 5.3.3 договору тим, що переїхала на інше, ніж визначено договором, місце проживання в [ADDRESS], проживала деякий час окремо від їхнього сина, вийшла заміж, народила ще одну дитину, яка проживає разом з сином позивача і переїхала на проживання до свого чоловіка в Тернопіль, забравши з собою їхнього спільного сина [PERSON]. Таким чином п. 2.1 договору фактично не виконується відповідачкою на даний час, крім того і його не влаштовує час, який він може бачити дитину, а саме з 17 до 21 години двічі на тиждень, оскільки відповідачка з сином проживає в іншому місті. Порушенням договору відповідачкою позивач назвав також проживання їхнього сина влітку в Сумській області в фактично чужій сім'ї. Крім того, листи відповідачки про нібито її витрати на школу, де навчається їх спільна дитина позивач вважає "дивними", оскільки їх син навчається у безкоштовній муніціпальній школі, крім того він обурений тим, що його сина відповідач віддала на якісь курси без його відома і згоди, проте вимагає від нього на це кошти. Крім того, порушенням відповідачкою договору позивач назвав неможливість прямого спілкування з сином і те, що відповідачка не звітує перед ним про витрачання коштів в якості аліментів, які він передає сину і які згідно із законодавством є майном дитини, а не її майном. Також зауважив, що відповідач взагалі ігнорує п.п. 3.3.2 та 3.3.3 Договору, якими передбачено, що батьки зобов"язуються у міру можливості додатково до перерахованого в договорі вище спільно організовувати відвідання дитиною цирку, кінотеатрів, театрів, клубів, а також проведення іншого дозвілля дитини, а крім того зобов"язуються спільно організовувати та проводити в присутності обох батьків святкування дня народження дитини за спільною домовленістю. На думку позивача, договір фактично не виконується обома сторонами з 2011 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову в повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Представник відповідача у справі в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, просив проводити судове засідання без його участі. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, вичвчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявленого позову та можливість його задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини наголошує на необхідності докладання усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини мають бути предметом їх основного піклування. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до частин другої та сьомої статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною четвертою статті 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Стаття 189 СК України передбачає право батьків укласти договір про сплату аліментів на дитину, визначивши в ньому розмір та строки виплати. Умови договору при цьому не повинні порушувати права дитини. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за таким договором аліменти з нього можуть стягуватися згідно з частиною другою згаданої статті на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між членами сім'ї та родичами не врегульовані нормами Сімейного кодексу, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Свобода договору, виходячи з положень статтей 3 та 6 Цивільного кодексу України є однією із загальних засад цивільного законодавства, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що 22.07.2009 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину. Посилаючись на те, що відповідачем не виконуються умови договору, порушуються його п.п. 2.1, 3.3.1; 3.3.2; 3.3.5; 5.3.3, а також у них постійні суперечки з приводу викладеного в 4 розділі договору, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того зазначив, що до подання позову до суду, він пропонував відповідачу переглянути умови договору та внести відповідні зміни до нього, проте відповідач йому відмовила. Представник відповідача в судовому засіданні посилаючись на необгрунтованість поданого позову не заперечувала того факту, що відповідачем у справі в лютому 2017 року подавалася заява в 21 київську державну нотаріальну контору про передачу позивачу у справі заяву в якій вона зазначає про порушення останнім умов договору, а саме п.4.1 та п. 3.3.5. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов,язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної /немайнової/ шкоди тощо Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частин 2 - 5 статті 13 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачем було надано суду достатньо доказів, які підтверджують порушення з боку відповідача умов договору укладеного між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину. Також надано неоспоримі докази на підтвердження змін у його матеріальному стані, що передбачено п. 5.3.3 договору, зміни до якого відповідач на момент подачі позову до суду також відмовилася внести, як і по іншим пунктам договору по яких у них виникали спірні питання, а при відсутності домовленості між ними питання про розірвання такого договору вимусило його звернутися до суду з позовом про розірвання такого договору. Крім того, відповідачем у справі визнавалися обставини порушення умов договору з боку самого позивача, проте вона не скористалася можливістю подати зустрічну позовну заяву про зміну умов договору. Також в судовому засіданні під час розгляду справи судом було встановлено, що обидві сторони договору припускаються порушень його умов, домовленості питання зміни чи його розірвання в досудовому порядку у сторін договору немає. Згідно з статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до змісту частин першої та другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: якщо в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; якщо зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; якщо виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; якщо із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Підсумовуючи викладене, з урахуванням всіх обставин, викладених у позовній заяві та поясненнях сторін, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved