Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 15.10.2009 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] який було розірвано рішенням суду від 22.06.2016 року. Від даного шлюбу у них є дочка [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З метою відпочинку, оздоровлення дитини їй необхідно виїжджати з дитиною за межі України, на що обов'язково потрібна згода відповідача, як батька дитини. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно такої згоди не надає, тому просить надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за межі України в країни Шенгенської зони Республіку Польща, Угорщину, Чехію, Словаччину, Хорватію, Чорногорію, Італію, Іспанію, Францію, Німеччину, Грецію, Австрію , а також Турецьку Республіку, Єгипет, Росію, Білорусію в супроводі матері [PERSON] в період з 01 січня 2018 року по 20 січня 2018 року, 25 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року, з 28 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року, з 25 травня 2019 року по 31 серпня 2019 року та з 20 жовтня 2019 року по 10 листопада 2019 року без згоди батька [PERSON]. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в обсязі зазначеному в заяві про зменшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих на те суду причин, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належними чином. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], [PERSON] народилася [INFO] в м. Тернопіль та її батьками є [PERSON] - батько та [PERSON] - мати. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.2016 року розірвано шлюб, що був укладений 15.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON]. Неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] та перебуває на її вихованні. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі Закон № 3857-ХІІ) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, може бути дозволено на підставі рішення суду у разі відсутності згоди одного з батьків. Рішення суду у разі тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Відповідачем не надано суду доказів надання його нотаріально завіреної згоди на виїзд дочки [PERSON] за межі України у супроводі матері [PERSON] з метою відпочинку та оздоровлення. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, у тому числі, право на відпочинок та оздоровлення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані та не спростовані відповідачем, а тому суд вбачає достатні підстави для задоволення позову та надання дозволу на виїзд [PERSON] [INFO] за межі України, а саме: в країни Шенгенської зони: Республіку Польща, Угорщину, Чехію, Словаччину, Хорватію, Чорногорію, Італію, Іспанію, Францію, Німеччину, Грецію, Австрію, а також Турецьку Республіку, Єгипет, Росію, Білорусію в супроводі матері [PERSON] в період з 01 січня 2018 року по 20 січня 2018 року, 25 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року, з 28 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року, з 25 травня 2019 року по 31 серпня 2019 року та з 20 жовтня 2019 року по 10 листопада 2019 року без згоди батька [PERSON]. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 640 грн. понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в Україну громадян України", п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. №57,

Outcome: approved