Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Кіа Rio», реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. В обґрунтування позову вказує, що з 16.09.2006 до 06.06.2017 перебувала у шлюбі з відповідачем, [PERSON] У період шлюбу за договором купівлі-продажу за її особисті кошти нею було придбано вищевказаний автомобіль. Батькам позивача - [PERSON] та [PERSON], а також позивачу та її сестрі [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Позивач вказує, що у подальшому вказану квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу за кошти у сумі 260700грн., що еквівалентно 33000 доларів США. Після продажу вказаної квартири у позивачу у жовтні 2010 року були наявні кошти у розмірі, що еквівалентно 10000 доларів США, за які було вирішено 21.10.2010 придбати вказаний автомобіль. Позивач вказує, що оскільки на той час не мала посвідчення водія, автомобіль було вирішено оформити на колишнього чоловіка, однак після отримання посвідчення водія лише вона користувалася автомобілем, після розірвання шлюбу вона продовжувала користуватися автомобілем. 20.09.2017 відповідач забрав у позивача ключі від автомобіля та почав користуватися ним особисто, хоча свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходилося у позивача. Позивач також вказала, що відповідач повідомив їй про свої наміри його відчужити. Оскільки позивач придбала автомобіль «Кіа Rio» хоч і у період шлюбу, але за її особисті кошти, як стверджує позивач, він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності, а є її особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач у судовому засіданні пояснила, що посвідчення водія отримала через три роки після придбання автомобіля. Представник позивача у судовому засіданні також пояснила, що автомобіль був придбаний виключно за кошти позивача, а тому він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він працював, відкладав гроші, батьки не надавали гроші від продажу квартири, оскільки добудовували будинок, з 2008 року проживали окремо у будинку, який подарував його батько. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач, як і відповідач, не працювали у період перед придбанням автомобіля, коштів, отриманих позивачем від відчуження нерухомого майна, не вистачило б на придбання автомобіля, тобто позивач не може підтвердити, що спірний автомобіль був придбаний виключно за її особисті кошти. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON]., [PERSON] показали, що від продажу квартири отримала 33000 доларів США, які було поділено на три частини - [PERSON]. та [PERSON]. - 11000 доларів США, позивачу та [PERSON] також по 11000 доларів США, позивач на час придбання автомобіля проживала разом з відповідачем, на кошти від продажу квартири позивач придбала автомобіль. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 29.09.2017 заяву [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю задоволено, накладено арешт на автомобіль «Kia Rio", легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], колір - синій, рік випуску - 2010, який зареєстрований за [PERSON]. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.05.2018 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Згідно пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України). Судом встановлено, що з вересня 2006 року по червень 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.5/. Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ч. 3 ст. 368 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий же ж висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 (справа №6-843цс17). При вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю слід з'ясувати як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, а саме: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Між ТОВ «Фалькон-Авто» та [PERSON] було укладено договір №214135-F00087 купівлі-продажу автомобіля 18.10.2010, а саме: автомобіля «Kia Rio», кузов [NUMBER], вартістю 99200,00грн. /а.с.80-89/. Позивач стверджує, що вказаний автомобіль було придбано за її особисті кошти, отримані від відчуження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]. Позивач вказує, що квартира була продана за 33000 доларів США, з яких вона отримала третину, та посилається на укладений попередній договір від 13.09.2010, у якому зазначена вартість квартири 260700грн., що еквівалентно 33000 доларів США. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2010 [PERSON], [PERSON]., [PERSON]. та [PERSON] продали [PERSON] вищевказану квартиру за 124035грн. /а.с.43-44/. Отриманої частини позивачем доходу від відчуження нерухомого майна вочевидь не є достатнім для придбання автомобіля. Суд не приймає як допустимий доказ вищевказаний попередній договір, оскільки відчуження нерухомого майна відбулося на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2010, а попередній договір є лише засобом для спрямування відносин між сторонами для подальшого укладення основного договору, предметом попереднього договору є обов'язок сторін вчинити дію, тобто укласти основний. Суд також критично ставиться до показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] щодо коштів отриманих від продажу квартири, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Натомість, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів про джерела доходів, що є достатнім для придбання нею автомобіля. Тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed