Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля»: несплачені грошові виплати при звільненні в сумі 21958,96 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільненні по дату ухвалення рішення по справі. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] в період часу з 12.03.2012 року по 12.08.2018 року перебував в трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта 1-3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля», звільнений з роботи на підставі 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин, в супереч ст. 116 КЗпП України, позивачу не надано остаточного розрахунку, що й зумовило звернутися до суду за захистом порушених прав в спосіб стягнення заборгованості по заробітній платі за червень 2018 року (3282,77 гривень), серпень 2018 року (18085,42 гривень) та допомоги по тимчасовій непрацездатності за серпень 2018 року (590,77 гривень) з присудженням відшкодування середнього заробітку за час затримки таких виплат з дня звільнення по дату ухвалення рішення по справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] судове засідання не з'явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідач Державне підприємство «Селидіввугілля» правом подати, в порядку ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти заявлених вимог [PERSON] не скористався. Представником відповідача [PERSON] (діє за дорученням) суду адресовано клопотання про долучення до матеріалів справи довідку про нараховану та сплачену заробітну плату, згідно якої станом на 11.02.2019 року заборгованість перед відповідачем зводиться до невиплаченої суми по листку непрацездатності (оплата лікарняного) за серпень 2018 року, що дорівнює 626,64 гривень. Також заявлено клопотання про розгляд справи в відсутність представника відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, - приходить до наступних висновків Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. З трудової книжки позивача [PERSON] серійний номер [NUMBER] вбачається здійснення таких записів: - 12.03.2012 р. - прийнятий на роботу на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» гірником з повним робочим днем в шахті; - 12.08.2018 р. - звільнений на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а.с. 6-7). Згідно довідки № 314/11р, виданої 12.11.2018 року Відокремленим підрозділом «Шахта 1-3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на час звільнення 12.08.2018 року [PERSON] нарахована заробітна плата за червень 2018 року - 12839,46 гривень, сума заборгованості з якої - 3282,77 гривень, за серпень 2018 року - 24437,02 гривень, сума заборгованості з якої - 21958,96 гривень, в тому числі залишок по лікарняному листу - 590,77 гривень (а.с. 8 - 9). Присудження вказаної суми заборгованості заявлено [PERSON] в розглядуваній позовній заяві. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] в частині стягнення належних при звільненні виплат (заборгованості із заробітної плати, оплати за час тимчасової непрацездатності) - суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. За підрахунками позивача [PERSON] станом на 19 листопада 2019 року (дата позовної заяви) заборгованість по нарахованій заробітній платі, що не виплачена на день звільнення 12.08.2018 року складає 21368,19 гривень (за червень, серпень 2017 року) заборгованість з оплати лікарняного листа за час тимчасової непрацездатності (серпень 2017 року) - 590,77 гривень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Так, за наданими відповідачем ДП «Селидіввугілля» відомостями станом на 11.02.2019 року заборгованість з заробітної плати перед [PERSON] відсутня, сума боргу по лікарняному листу за рахунок підприємства за серпень 2018 року складає 492,31 гривень. Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату № 45/02р, видану 11.02.2019 р. ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» на час звільнення 12.08.2018 року [PERSON] нараховано: - заробітна плата за червень 2018 року - 12839,46 гривень, утримано суму ПДФО (18 %) - 2311,10 грн., суму військового збору (1,5 %) - 192,59 грн., інші утримання - 422,67 грн., до сплати - 9913,10 гривень; фактично виплачено: 23.08.2018 р. - 2692,40 грн., 08.11.2018 р. - 3937,93 грн., 27.11.2018 р. - 3234,98 грн., 04.01.2019 р. - 47,79 грн.; - заробітна плата та лікарняний лист за липень 2018 року - 13479,46 гривень, утримано ПДФО (18 %) - 2426,30 грн., суму військового збору (1,5 %) - 202,19 грн., інші утримання - 441,87 грн., до сплати - 10409,10 грн., фактично виплачено: 23.08.2018 р. - 10409,10 грн.; - заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та лікарняний лист за серпень 2018 року - 24437,02 гривень, утримано ПДФО (18 %) - 4398,66 грн., суму військового збору (1,5 %) - 366,56 грн., інші утримання - 995,61 грн., до сплати - з/плата 18085,42 грн., фактично виплачено 22.12.2018 р. - 18085,42 грн., до сплати оплата л/листа - 590,77 грн., сплачено тимчасову непрацездатність за рахунок Фонду 28.12.2018 р. - 98,46 грн. Відомості надані відповідачем не оспорено позивачем, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 21368,19 гривень (згідно довідки № 314/11р від 12.11.2018 р.) наявна у ДП «Селидіввугілля» перед [PERSON] - фактично виплачена. Таким чином, вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають. Примусовому стягненню з ДП «Селидіввугілля» на користь [PERSON] підлягає лише заборгованість по оплаті лікарняного в сумі 492,31 гривень, нарахування якої здійснено підприємством. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з Державного підприємства «Селидіввугілля» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача [PERSON] дії відповідача ДП «Селидіввугілля» по несвоєчасній виплаті нарахувань при звільненні є протиправними, в зв'язку з порушенням строків виплати відповідач повинен понести відповідальність. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач проводить наступний розрахунок суми середнього заробітку за період затримки. Враховуючи місяць звільнення позивача - серпень 2018 року, тому розрахунковим періодом є - липень 2018 року, червень 2018 року, тобто за період з 13.08.2018 року (наступний день за звільнення) по дату винесення рішення по справі розрахунок середнього заробітку проведено позивачем наступним чином: середньоденна заробітна плата 626,64 гривень х кількість робочих днів затримки розрахунку. Судом прийнято висновок про слушність аргументів [PERSON], наведених в позовній заяві та про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Так, з матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача [PERSON] 12.08.2018 року відповідачем ДП «Селидіввугілля» не виконано обов"язок проведення повного розрахунку, не виплачена нарахована заробітна плата за червень - 12839,46 грн., липень - 13479,46 грн., серпень - 23703,16 грн., не проведено оплату лікарняного листа за серпень - 733,86 грн. (суми зазначено без утримань податків, зборів, інших утримань). Виплата вказаних коштів відповідачем здійснена частково, періодичними платежами, а саме 23.08.2018 р., 08.11.2018 р., 27.11.2018 р., 22.12.2018 р., 28.12.2018 р., 04.01.2019 р., - при цьому повністю погашена заборгованість по заробітній платі та станом на дату ухвалення рішення мається виключно борг по лікарняному листу в сумі 492,31 гривень (а.с. 27). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз ст. ст. 47, 116 КЗпП України, вказаних норм Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-259цс17 від 13.03.2017 року (підлягає обов'язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші п'ять днів тимчасової непрацездатності. Зазначене свідчить про те, що всі суми, включаючи одноразову допомогу, допомогу по тимчасовій непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Згідно роз'яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вказана обставина підтверджується також правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідач ДП «Селидіввугілля», оформивши 12.08.2018 року звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, - обов'язок проведення з працівником розрахунку не здійснив, остаточний розрахунок не проведено і станом на дату ухвалення рішення. Враховуючи вказане, з огляду, що відповідачем у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, - підприємство має відповідати згідно за ст.117 КЗпП України. Відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд проводить за правилами, встановленими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року. Згідно довідок № 314/11р від 12.11.2018 р., № 348/12р від 17.12.2018 р., 45/02р від 11.02.2019 р., виданих ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» - середньоденна заробітна плата [PERSON], що розрахована відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 626,64 гривень. Таку суму середньоденного заробітку визначено і позивачем в позовній заяві. В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 р. зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Таким чином, суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2018 року (наступний день за звільненням) по 14.03.2019 року (дата ухвалення рішення по справі). З урахуванням роз'яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2018, 2019 роки (листи № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 р., № 78/0/206-18 від 08.08.2018 р.), - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні складає 148 робочий день (серпень 2018 р. - 14 днів, вересень 2018 р. - 20 днів, жовтень 2018 р. - 22 дні, листопад 2018 р. - 22 дні, грудень 2018 р. - 20 день, січень 2019 р. - 21 день, лютий 2019 р. - 20 днів, березень 2019 р. - 9 днів). Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 626,64 грн. (середньоденна заробітна плата) х 148 дні (кількість днів затримки розрахунку) = 92742,72 гривень. Суд акцентує увагу на прийняту позицію відповідача щодо відсутності будь-яких заперечень, та не надання жодних пояснень по суті причин затримки виплати позивачу розрахункових сум у зв'язку із його звільненням з метою надання оцінки наявності / відсутності вини підприємства для підтвердження / спростування підставності застосування до спірних відносин сторін положення ст. 117 КЗпП України. При розгляді спріних відносин суд не залишає поза увагою, що згідно розяснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 січня 2012 року справа № 6-54цс11. Враховуючи наведене, зважаючи на те, що [PERSON] з часу звернення з розглядуваним позовом до суду ДП «Селидіввугілля» була виплачена сума 21368,19 гривень в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі за червень, серпень 2018 року, істотність розміру середнього заробітку за час затримки виплат порівняно із сумою невиплачених коштів оплати тимчасової непрацездатності, ті обставини, що заборгованість підприємства утворилась з причини перебування підприємства у важкому фінансовому стані (згідно листа № 20-650 від 18.12.2018 р. у ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» існує заборгованість по заробітній платі у працівників адміністративно-управлінського персоналу, шахтної поверхні та у позаштатних підземних працівників), подальші дії відповідача, спрямовані на виплату сум недоплати в добровільному порядку, - суд вважає за можливе присудити до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 гривень. Приймаючи такий висновок, суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Згідно із підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] в силу п. 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" при подачі позову державне мито не сплатив. Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п. 1 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Датою подачі позову є 19.11.2018 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2018 року складає 1762 гривні. Тобто, з позовної заяви про стягнення несплачених сум при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 5492,31 гривень підлягав сплаті судовий збір у розмірі 54,92 грн. (є меншою сумою мінімального судового збору) Враховуючи, вказане, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але не менше грошової суми у розмірі 704,80 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 9, 263, 617 ЦК України,

Outcome: partial