Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третьої особи Органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про надання дозволу на неодноразові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та виготовлення дитячого проїзного документа. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 2004 року який було розірвано у 2007 році. За час перебування у шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON], який на даний час проживає з нею та повністю знаходиться на її утриманні. Вона має можливість періодично виїжджати з дитиною для оздоровлення та відпочинку за закордон. Однак відповідач [PERSON] добровільно згоди на вивезення дитини за кордон у її супроводі не дає, хоча вона неодноразово зверталася до нього з даним проханням. Відсутність згоди з боку батька на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на відпочинок, оздоровлення суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст. 155 СК України, Конвенції про права дитини та порушує право неповнолітнього, як фізичної особи, на свободу пересування, передбачене ч. 1 ст. 313 ЦК України, а тому просить позов задовольнити та надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] у її супроводі без згоди батька та надати дозвіл на виготовлення без згоди батька дитячого проїзного документа на ім'я [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач позов уточнила та просить надати дозвіл на виготовлення дитячого проїзного документа на ім'я [PERSON], [INFO] без згоди батька та надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] у її супроводі без згоди батька, щороку в період з 20 грудня по 30 січня та з 01 червня по 31 серпня в Республіку Туреччину, Арабську Республіку Єгипет, Грузію, Канаду та країни Шенген зони. Представник служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради не заперечила щодо виїзду дитини за межі території України без згоди батька на період літніх та зимових канікул. Відповідач у судове засідання не з'явився і про причини неявки суд не повідомив, хоча судом приймалися необхідні міри для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін, позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних обставин: [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 29.09.2010 року відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції, [PERSON] 30.03.2013 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] та знаходиться на повному її утриманні. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.ст.17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. У відповідності до вимог ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1998року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.3 вказаної Конвенції передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Законодавчо виїзд неповнолітньої дитини за кордон України передбачений, зокрема, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 зі змінами ( далі Правила). Відповідно до цих Правил, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема проїзний документ дитини. Згідно п.п. 3, 4 вищезазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальника та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.4 ЗУ „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994р., за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзд за кордон і проїзних документів дитини, в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. №380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, у згоді на виїзд за межі України повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає обмеження на виїзд з України з міркувань безпеки громадян. Відповідно до ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відмова батька - відповідача по справі у дачі згоди на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення суперечить інтересам дитини та порушує її права як людини і громадянина України, тому позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], щороку в період з 20 грудня по 30 січня та з 01 червня по 31 серпня в Республіку Туреччину, Арабську Республіку Єгипет, Грузію, Канаду та країни Шенген зони в супроводі матері [PERSON], без згоди батька [PERSON] та надати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини [PERSON] [INFO] для виїзду за кордон без згоди батька [PERSON]. На підставі наведеного,

Outcome: approved