Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на майно. В установлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Тарас О.В. із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги. Під час оформлення документів з`ясувалося, що 31.05.2017 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулася відповідачка, пред`явивши заповіт від імені [PERSON] від 25.10.1995 року. Але вказаний заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі в установленому законом порядку. Крім того, підпис на заповіті від імені [PERSON] значно відрізняється від справжнього підпису померлого. Вказаний заповіт не відповідав волі померлого, оскільки на момент його складання він проживав разом із сім`єю, дружиною [PERSON] та дітьми. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним заповіт від 25.10.1995 року, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори. 17.11.2017 року до суду надійшли заперечення відповідачки на позов, відповідно до яких вона вказує про те, що 25.10.1995 року її брат [PERSON] склав заповіт на її ім`я, яким заповідав їй квартиру [ADDRESS] . На підставі наявного заповіту вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім неї із відповідними заявами також звернулися мати померлого та його діти. Відповідач вказує, що заповіт повністю відповідає вимогам діючого на той час законодавства, а тому твердження позивача є безпідставними. При посвідченні заповіту нотаріусом було встановлено особу [PERSON] , перевірено документи і лише після цього посвідчено заповіт. Відповідачка вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в їх задоволенні. 21.11.2017 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких він просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 18.01.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких він просить позов задовольнити. 18.01.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача на письмові пояснення представника позивача. У зазначених поясненнях представник відповідача вказує про те, що заповіт відповідає вимогам діючого законодавства, як на той час, так і на даний час. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2018 року задоволено клопотання позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2018 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням справи з повідомленням експерта про неможливість проведення експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2019 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року провадження у справі відновлено, у зв`язку із поверненням справи до суду із висновком експерта. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовлено. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у запереченнях, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у запереченнях, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Тарас О.В. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи. Представник третьої особи - Київського державного нотаріального архіву - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач [PERSON] є рідним сином померлого, а відповідачка - рідною сестрою померлого, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , що належала на момент смерті [PERSON] 25.10.1995 року [PERSON] був складений заповіт на ім"я [PERSON] на належну йому квартиру. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори. У встановлений законом строк позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Тарас О.В. із заявою про прийняття спадщини на підставі закону після смерті батька, як спадкоємець першої черги, на підставі чого була відкрита спадкова справа. У подальшому з аналогічною заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту звернулася відповідачка [PERSON] . У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки форма та зміст заповіту не відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент його посвідчення, а також вимогам діючого законодавства. Також він вказує про те, що підпис на заповіті від імені батька значно відрізняється від справжнього підпису батька. З цих підстав позивач просить визнати заповіт недійсним. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із п. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно із ст.. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст.. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Для вирішення питання щодо справжності підпису [PERSON] на оспорюваному заповіті судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Так, відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.07.2019 року № 5454/5455/19-32 встановлено наступне: 1)Підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку «підпис» на зворотній стороні аркуша заповіту від 25.10.1995 року, складеного від імені [PERSON] на користь [PERSON] , виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; 2)Підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку «підпис» на зворотній стороні аркуша заповіту від 25.10.1995 року, складеного від імені [PERSON] на користь [PERSON] , виконаний [PERSON] . З наведеного вище вбачається, що оспорюваний заповіт від 25.10.1995 року підписаний особисто заповідачем [PERSON] , а тому твердження позивача про те, що підпис виконаний не вказаною особо, є безпідставними. Також слід зазначити, що вказаною вище Інструкцією у редакції від 14.06.1994 року визначено, що при вчинення нотаріальний дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. У випадках, коли за громадянина, який внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може підписати угоду, заяву або інший документ, підписується інший громадянин; нотаріус встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключать будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, свідоцтва про народження неповнолітніх, які не досягли 16 років, посвідчення водія посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи громадянина, довідка про звільнення з місць позбавлення волі та ін..). Пунктом 11 Інструкції визначено, що при посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Згідно із п. 12 Інструкції при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України (наприклад при засвідченні справжності підпису на документі), нотаріус перевіряє справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Пунктом 13 Інструкції передбачено, що нотаріальна посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо угода, заява чи інший документ підписаний за відсутності нотаріуса, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням в і його присутності та в присутності нотаріуса угоду, заяву чи інший документ можу підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчу вальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, нотаріус, крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, то при вчиненні нотаріальної дії обов`язково повинна бути присутні письменна особа, яка може порозумітися з глухим, німим або глухонімим громадянином, і посвідчити своїм підписом, що зміст угоди, заяви чи іншого документа відповідає волі учасника нотаріальної дії. Що стосується посилання представника позивача на Висновок спеціаліста, як підставу для визнання недійсним заповіту, то слід зазначити наступне. Як вбачається з наданого стороною позивача Висновку спеціаліста від 04.07.2019 року, виконаного експертом Приватного підприємства «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фактум», підписи від імені [PERSON] , зображення яких наявні в технічних зображенням заповіту від 25.10.1995 року (два екземпляри), та які було використано в якості зразка при копіюванні - виконані однією особою, а підпис від імені [PERSON] , зображення якого наявне в технічному зображенні сторінки з реєстру для реєстрації нотаріальних дій із записом про посвідчення заповіту від імені [PERSON] від 25.10.1995 року, та який було використано в якості зразка при копіюванні - виконаний іншою особою. Суд оцінює критично даний письмовий доказ з наступних підстав. Правові, організаційні та фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначені законом «Про судову експертизу». Поняття «судова експертиза» визначене в ст.1 закону «Про судову експертизу». Зокрема, судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває в провадженні органів досудового розслідування чи суду. Відповідно до чч.1 та 3 ст.7 закону «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність провадять державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. Виключно державними спеціалізованими установами проводиться судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Почеркознавча експертиза є видом криміналістичної експертизи. До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності в порядку, передбаченому цим законом (ч.3 ст.10 закону «Про судову експертизу»). Як встановлено при розгляді справи, експерт [PERSON] , який виготовив Висновок спеціаліста, має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів». При цьому слід зазначити, що Реєстр атестованих судових експертів не містить даних про вказаного вище експерта [PERSON] . Крім того, як зазначено у Висновку спеціаліста, дослідження ним проводилося на підставі копій заповітів та реєстру, при цьому судово-почеркознавча експертиза проводиться лише на підставі оригіналів досліджуваних документів. Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд вважає неможливим прийняти як доказ вказаний висновок спеціаліста від 04.07.2019 року. Що стосується тверджень позивача про невідповідність заповіту вимогам діючого законодавства, то слід зазначити наступне. Пунктом 2.5 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, визначено, що заповіти, посвідчені нотаріусами, консульськими установами, посадовими і службовими особами, які зазначені у статтях 1251 і 1252 ЦК України, статті 37 і ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат», до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру підлягають обов`язковій державній реєстрації в зазначеному реєстрі шляхом подання зазначеними особами та установами Реєстраторові заяви за формою, наведеною у додатку 9. Також слід зазначити, що Положенням про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 51/5 від 17.10.2000 року (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5) та Положенням про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, не передбачено жодних термінів для внесення до спадкового реєстру заповітів, що були посвідчені нотаріусами до створення та введення в дію програмного забезпечення. Відтак, внесення оскаржуваного заповіту до Спадкового реєстру після смерті заповідача не є порушенням та не суперечить нормам законодавства України. Також позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 14.06.1994 року № 18/5, відповідно до якого заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем. У заповіті зазначаються дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Але при цьому варто зазначити, що позивач посилається на п. 82 Інструкції у редакції, що вступила в силу після посвідчення заповіту, а відповідно до Інструкції, що діяла на момент посвідчення заповіту (у редакції від 14.06.1994 року) пункт 82 було викладено наступним чином, а саме: «Нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем». Як вбачається з письмових матеріалів справи, оспорюваний заповіт [PERSON] відповідає вимогам Інструкції в редакції від 14.06.1994 року, а саме: заповіт укладений у письмовій формі; у заповіті зазначено місце укладання - місто Київ, час - 25 жовтня 1995 року, 10 година 40 хвилин; заповіт підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено. Таким чином, твердження позивача про те, що у заповіті не вказана дата та місце народження заповідача, а також про те, що це є підставою вважати його недійсним через неможливість ідентифікувати особу заповідача, є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам законодавства України, що діяло на момент посвідчення заповіту. Щодо тверджень позивача про те, що відповідно до п. 8 Інструкції нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, а в окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, а також про те, що в оспорюваному заповіті відсутні будь-які відомості стосовно місця, в якому були проведені нотаріальні дії, що є грубим порушенням посвідчення заповіту, то слід зазначити наступне. У заповіті [PERSON] зазначено місце проведення дії: місто Київ. Інструкцією передбачено, якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори чи поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, в посвідчу вальному написі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії )на дому, в лікарні, на підприємстві, в установі, організації та ін..) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням. Відповідно, Інструкція не містить вказівки про те, що при вчиненні нотаріальної дії безпосередньо на робочому місці нотаріуса, нотаріус зобов`язаний вказувати місце вчинення дії, як то - приміщення нотаріальної контори, робоче місце тощо. Щодо тверджень позивача про те, що у заповіті відсутня будь-яка інформація для встановлення особи Спадкоємця (дата народження), немає інформації про родинні зв`язки зі Спадкодавцем, якщо вони наявні, не зазначено, що саме [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою Спадкодавця, є саме тим спадкоємцем, що зазначений у заповіті, то суд зазначає наступне. Так, Інструкцією не передбачено вимог щодо інформації, яка має бути зазначена у заповіті щодо спадкоємця. Відповідно до вимог ст.. 541 ЦК України (у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом, був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки при його посвідченні дотримано всі вимоги діючого законодавства, заповіт був складений особисто заповідачем, що встановлено висновок судової експертизи, його волевиявлення було вільним та відповідало його волі. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed