Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

позивач [PERSON] 22 листопада 2916 року звернулась до Дружківського міського суду з позовом до [PERSON] про встановлення батьківства, посилаючись на те, що з червня 2015 року вона знаходилась в шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], з яким вони мешкали однією сім'єю з 23 серпня 2015 року по вул.Космонавтів,62-53 в м.Дружківка. Вони з відповідачем намагались побудувати сім"ю і 29 вересня 2015 року надали заяву про реєстрацію шлюбу, яку було призначено на 30 жовтня 2015 року. Потім відповідач двічі надавав заяву про перенос реєстрації шлюбу, яка так і не відбулась, оскільки 08 листопада 2015 року, після чергової сварки, вони припинили сумісне проживання. 15 листопада 2015 року відповідач знову повернувся до неї, а 27 грудня 2015 року пішов проживати у свою квартиру. В січня 2016 року відповідач приходив до неї у гості, знав, що вона вагітна, але не намагався відновити сімейні стосунки. 11 серпня 2016 року вона народила сина [PERSON], а 25 вересня 2016 року переїхала разом з дитиною до відповідача за адресою, його мешкання [INFO], оскільки відповідач запропонував це, бо вважав себе батьком. З відповідачем вона мешкала до 13 листопада 2016 року після чергового скандалу, вона разом з дитиною пішла від нього. В теперішній час відповідач не бажає визнавати себе батьком дитини і надавати на сина матеріальну допомогу. Просить встановити, що [PERSON], [INFO], який народився у м.Дружківка Донецької області є батьком [PERSON], [INFO] (а.с.2). 23 січня 2017 року позивач надала позовну заяву про збільшення позовних вимог, а саме просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини (а.с.25). 17 березня 2017 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області провадження по справі було зупинено у зв'язку із призначенням судово медичної молекулярно-генетичної експертизи (а.с.42-43). 31 травня 2017 року ухвалою Дружківського міського суду провадждення по справі було відновлено (а.с.52). Ухвалою Дружківського міського суду від 29 червня 2017 року по справі було продовжено строк на 15 діб (а.с.64). Позивач [PERSON] з'явилась у судове засідання та пояснила, що вони з відповідачем мешкали у цивільному шлюбі з 23 серпня 2015 року по 28 грудня 2015 року. 23 листопада 2015 року вона повідомила відповідача, що вагітна. Відповідач визнавав дитину, він відвіз її до пологового будинку, відвідував її. Потім після народження дитини, вони знову мешкали разом з 25 вересня 2016 року по 13 листопада 2016 року. Відповідач запропонував похрестити дитину та приймав участь у її хрещенні, як батько. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі визнати батьківство відповідача та стягнути аліменти на її користь і розмірі 1/4 частини. Відповідач [PERSON] з'явився у судове засідання, позовні вимоги не визнав та пояснив, що вони дійсно з позивачкою мешкали однією родиною з серпня 2015 року по 28 грудня 2015 року. Коли позивач повідомила його про те, що вагітна, він спочатку зрадів. Оскільки їх стосунки не скалися, вони перестали мешкати разом, але він відвіз її до пологового будинку. Після народження дитини, вони два чи три місяці знову мешкали разом. Потім розійшлися. В наступний час, він не визнає себе батьком дитини, оскільки, він підрахував, що дитина народилась після 10 місяців вагітності і взагалі не схожа на нього. Вважає, що це не його дитина. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши позивача, відповідача, свідка, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], що підтверджується актовим записом № 298 від 18 серпня 2016 року, зробленим Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області (а.с.5) Запис про батька дитини в актовому записі про народження [PERSON] № 298 від 18 серпня 2016 року було внесено зі слів матері. Відповідно до заяви про державну реєстрацію від 29 вересня 2015 року № 326/03-2-65 [PERSON] та [PERSON] бажали укласти шлюб, реєстрація якого повинна була відбутися 30 жовтня 2015 року (а.с.6). Але шлюб між сторонами таки і не було укладено. Згідно протоколу ультразвукового дослідження [PERSON] від 23 листопада 2015 року строк вагітності відповідає 3 тижням (а.с.26) Позивачем суду були надані фото із зображенням позивача та відповідача разом з дитиною (а.с.27). Допитана у судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона сусідка позивачки. Бачила, що відповідач мешкав разом з [PERSON] деякий час однією родиною. Вони усі чекали весілля, але весілля таки і не відбулось. Хто батько дитини вона не знає. Згідно з ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Верховний Суд України у постанові від 25 лютого 2015 року, зазначав, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. В свою чергу сторона позивача під час розгляду справи заявила клопотання про призначення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації, яка б дозволила встановити (чи спростувати) з достовірністю факт кровного споріднення відповідача з дитиною позивача. Відповідно до висновку експерта № 165 встановлено, що [PERSON] [INFO], може бути біологічним батьком [PERSON], [INFO], народженого громадянкою [PERSON], [INFO]. Вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO], і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних звязків, за результатми даної експеетизи складає не менше 99,9999% (а.с.48-50). Таким чином, у суда є усі підстави для визнання [PERSON] біологічни батьком [PERSON]. Згідно зі ст.. 180 Сімейного Кодексу батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В наступний час відповідач грошей на утримування неповнолітньої дитини не надає. Згідно зі ст.. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде сплачуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, що він не має іншіх неповнолітніх дітей, інші обставини, суд вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на свою неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини свого заробітку, але не менше розміру встановленому законом. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції про оплату судового збору від 21 липня 2016 року позивач при подачі позову сплатила судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.1) і дані витрати підлягають відшкодуванню їй за рахунок відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України яякщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки при подачі уточненого позову про стягнення аліментів позивач була звільнена від сплати аліментів, то судові витрати у розмірі 640 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 640 гривень. Крім, оплати судового збору, позивач понесла витрати на проведення експертизи у розмірі 6547,92 гривні (а.с.58). Також позивач пояснила, що вона понесла витрати на оплату пального на заправку машини на проїзд до м.Дніпра для проведення експертизи. Суд, вважає, що відшкодуванню полягають витрати на проведення експертизи у розмірі 6547,92 гривні, щодо витрат на проїзд до м.Дніпра для проведення експертизи, то вони не можуть бути відшкодовані за наступних підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати відшкодовується лише в обсязі, який підтверджено документально, тобто письмовими доказами. Склад та обсяг судових витрат не може доводитися іншими засобами доказування. На підтвердження витрат на проїзд до місця проведення експертизи позивачкою були надані квитанції від 14 травня 2017 року на суму 466,56 грн. та квитанції від 15 травня 2017 року на суму 468 грн. (а.с.58), але із наданих квитанції не вибачається хто здійснював оплату та за які послуги. Тому суд, не може дані витрати відшкодувати позивачці за рахунок відповідача. Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (із змінами та доповненнями) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Позивачем надана квитанція від 20 грудня 2016 року про оплату гонорару у сумі 500 гривень адвокату [PERSON] (а.с.60), але як вбачається з матеріалів справи позивачем не укладався договір про надання правової допомоги із зазначеним адвокатом. Він не брав участь в судових засіданнях, або в інших окремих процесуальних діях, у всякому випадку докази на підтвердження даних дій позивачкою суду не надані, тому дані витрати також не підлягають відшкодуванню позивачці. \~

Outcome: approved