Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 11.12.2002 року. Від шлюбних відносин мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що вони не розуміють одне одного, між ними часто виникають суперечки та сварки, в зв"язку з чим вони припинили спільне проживання. Разом не проживають майже рік, тому вважає, що шлюб розпався остаточно. В судовому засіданні позивач відсутній. Надав суду заяву про рогляд справи у його відсутність. На розірванні шлюбу наполягає. Відповідачка в судовому засвіданні відсутня, причини своєї неявки суду не повідомила. Про час та місце розглдяу справи вона повідомлена належним чином. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 11.12.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого виконавчим комітетом Смяцької сільської ради Щорського району Чернігівської області. Від спільного сімейного життя мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Сторони припинили спільне проживання, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Ухвалою Щорського районного суду від 16.02.2015 року сторонам був наданий двомісячний строк для примирення. За вказаний строк примирення між ними не відбулося. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, права дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved