Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , пізніше (27.01.2020 року) уточнена, про виділення в натурі у користування спільно нажитого майна (а.с.29). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 22 вересня 1999 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між ним та відповідачкою по справі не склалися, тому з січня 2013 року вони припинили спільне проживання. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу залишилась проживати за адресою: [ADDRESS] разом з їх сином [PERSON] . У провадженні Нікопольського міськрайонного суду розглядався позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій [PERSON] просила суд встановити факт спільного проживання та вчинити поділ спільного майна подружжя. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя були задоволені частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5,1, II - спорудження. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, II спорудження як частку у спільному майні подружжя. Стягнуто з [PERSON] судовий збір на користь [PERSON] в розмірі 609 грн. 24 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду. В іншій частині позову - відмовлено. Вважаючи вищевказане рішення незаконним, він звернувся до суду з апеляційною скаргою. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2019 року його апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та відшкодування судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року судом встановлено, що відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] щодо стягнення частки платежів на комунальні послуги по утриманню зазначеного вище будинку. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 5 198 грн. 40 коп. витрат по утриманню будинку. Також встановлено, що відповідач [PERSON] самостійно ніс витрати на утримання будинку, в якому проживає [PERSON] та їх син [PERSON] , що підтверджується рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 19.12.2016 року, однак, 1/2 частина цих витрат стягнуті з позивача [PERSON] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 11 грудня 2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частина від його доходів та заробітку, починаючи з 06 листопада 2017 року, щомісячно, до закінчення навчання - до 30 червня 2019 року, та стягнуто судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. на користь держави. На теперішній час він виконав у повному обсязі свої зобов`язання перед повнолітнім [PERSON] по утриманню під час здобуття освіти. Крім цього, для того, щоб уникнути сварок та провокацій з боку [PERSON] , позивач був вимушений змінити місце проживання та перебратися мешкати до знайомих. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції він намагався виконати узаконення прибудови та перебудови 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , щоб була реальна змога провести поділ сумісно збудованого майна, для чого звернувся з відповідною заявою до відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю Нікопольської міської ради, але отримав письмову відмову, оскільки земля, на якій розташований будинок, не є приватизованою. Слід зазначити, що для приватизації землі та оформлення будівельно-проектної документації на перебудову та прибудову 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , необхідно понести значні матеріальні витрати та виконати умови, щоб іншій власник 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] також приватизував земельну ділянку. Відповідачка до цього часу не сплатила стягнуту з неї суму в розмірі 5 198 грн. 40 коп. за витрати по утриманню будинку за рішенням суду. Крім того, під час слухання справи у суді неодноразово заявляла, що сплачувати, тобто виконувати рішення суду, не буде. Відповідачі до цього часу мешкають за адресою: [ADDRESS] , користуються без його згоди усією площею 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , чим порушують право власника розпоряджатися своєю власністю. Вважає, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі, згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою унеможливлення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу створеної під час шлюбу прибудови, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, відповідні розміру їх часток у праві власності на спільно нажите майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вважає, що поділ майна для користування в натурі повинен бути в межах новоствореного майна у період шлюбних стосунків між сторонами. До вже існуючого 2/3 будинку, що є його власністю, було прибудовано додаткові кімнати (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), а саме: 1:1 площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2; та прибудовано гараж, площею 3,5 м2. Саме ця нова прибудована площа, загальним розміром 48,2 м2, та 3,5 м2 прибудови до гаражу і є сумісно нажитим майном. Саме вона може бути порівну поділена між сторонами та надана їм в користування, а конкретно - по 24,1 м2 кожній стороні, та 1,75 м2 - гаражу. Найбільш оптимальним буде поділ майна наступним чином: відповідачці [PERSON] - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, а йому - кімнати № 1-1,1-5, загальною площею 22,1 м2, та 3,5 м2 прибудови до гаражу. Таким чином, відповідачка, змінивши в кімнаті 1-3 вікно на двері, матиме змогу користуватися житлом, маючи окремий вхід, та матиме змогу провести окремо газ, воду, та електричне постачання і не бути залежною в цих питаннях. Крім цього, зазначає, що відповідач [PERSON] - є повнолітнім, працездатним, має освіту, а тому він не бажає утримувати його на власній житловій площі. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати за ними право сумісного користування (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), кімнати: 1:1. площею 6,1 м2; 1:3. площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2, загальним розміром 48,2 м2, та прибудову в 3,5 м2 до гаражу, не враховуючи іншої площі 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яка є власністю позивача, та розділити в натурі вказане майно, виділивши у користування наступним чином: [PERSON] - кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, йому - кімнати № 1-1, 1-5, загальною площею 22,1 м2 та 3,5 м2 прибудови до гаражу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2020 року по даній справі було відкрито провадження та відповідачу було роз`яснено її право протягом 15 днів з дня отримання ухвали, позовної заяви з додатками подати свої заперечення проти позову (а.с.33). [PERSON] скористалася своїм правом, передбаченим ст.193 ЦПК України, та 12 червня 2020 року подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів при будуванні житлової прибудови (а.с.43-46). Свої вимоги мотивує тим, що 27 вересня 1999 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . За час спільного проживання вони з відповідачем здійснили реконструкції будинку [ADDRESS] , шляхом прибудови. Факт реконструкції вищевказаного житлового будинку підтверджується технічним паспортом та поясненнями відповідача, які були викладені в апеляційній скарзі. Станом на звернення до суду перебудова будинку не пройшла державної реєстрації, а значить перебуває в стані будівництва. 17 травня 2019 року відповідач звертався з заявою до відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю Нікопольської міської ради із заявою про прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . Однак, листом від 22 травня 2019 року в прийнятті об`єкта в експлуатацію [PERSON] було відмовлено та повернуто документи на доопрацювання. Таким чином, [PERSON] фактично здійснив заходи щодо порушення прав на володіння та розпорядження майном, яке належить на праві спільної приватної власності. З урахуванням вищевикладених обставин, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних для будівництва прибудови - А1 , площею 42,1 кв.м., та а2 , площею 6,1 кв.м. будинку [ADDRESS] на загальну суму 249 525 грн. 00 коп. В судовому засіданні [PERSON] викладені в позовній заяві обставини підтримав та на задоволенні позову наполягав. Крім того, суду пояснив, що за час спільного проживання ними до житлового будинку здійснювались прибудови, які в свою чергу не узаконенні. Послався на рішення апеляційної інстанції, яким визначено йому частину житлового будинку. Сам по собі факт проживання відповідачки та сина в житловому будинку [ADDRESS] він не заперечує, однак з зазначенням їхнього мешкання в тій прибудові, яку вони спільно побудували. Додатково доповнив, що він має достатньо житла, однак, оскільки житловий будинок є його власністю, то вважає, що має право розпоряджатись ним на власний розсуд. Що стосуються зустрічного позову до нього, то дані вимоги не визнає та просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки проживає в житловому будинку [ADDRESS] , утримує його, сплачує всі комунальні платежі. Категорично заперечує, щоб [PERSON] спільно з нею проживав в будинку, оскільки час від часу, коли [PERSON] приїздить до будинку, в них постійно виникають сварки та непорозуміння. Додатково суду пояснила, що іншого житла вона не має, в житловому будинку здійснено перебудову. В прибудові до будинку фактично 2 кімнати, санвузол та веранда. В одній кімнаті проживає вона, в іншій - їх син із своєю сім`єю. Якщо суд погодиться з вимогами позивача, то їм або треба проживати всім разом в одній кімнаті, або комусь у санвузлі, що є неприпустимим. Єдиним виходом з даної ситуації - є продаж житлового будинку, однак, її колишній чоловік на це не погоджується. Він пропонував їй 1 000 доларів США. Однак, на ці гроші вона не зможе купити нічого, а жити їм з сином ніде. Що стосується свого зустрічного позову, то викладені обставини в ньому підтримала і на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав частково в частині визнання кімнат 1:1, площею 6,1 м2; 1:3, площею 15,9 м2; 1:4, площею 10,2 м2; 1:5, площею 16 м2 (загальною площею 48,2 м2), та прибудову до гаража, площею 3,5 м2, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , не враховуючи іншої площі 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (які є власністю позивача). Однак, вважає справедливим виділити в користування його довірительці [PERSON] - кімнату № 1-3 , площею 15,9 м2; кімнату 1-4, площею10,2 м2; кімнату № 1-5 , площею 16 м2. Майно, яке за час спільного проживання було прибудоване до житлового будинку подружжя, узаконити не має ніякої можливості. Загальна прибудова до будинку становить 48,2 м2, а тому розподілити право користування між сторонами, як того просить позивач, не увляється можливим. Що стосується пред`явленого зустрічного позову, то на його задоволенні наполягає. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, 22 вересня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя були задоволені частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ -спорудження. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження, як частку у спільному майні подружжя. В іншій частині позову було відмовлено. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та відшкодування судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.9-13). У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, виходить з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Як вбачається з технічного паспорту, будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору, має житлову площу 49,0 кв.м., загальну площу 108,6 кв.м., та складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями смотрової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження (а.с.14-19). Згоди щодо користування спірним будинком сторони добровільно дійти не можуть. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 318 ЦК України власникові гарантовані права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначене узгоджується із способами захисту порушеного права, закріпленими ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як вбачається з позовних вимог, [PERSON] просить суд розділити в натурі вказане майно, виділивши у користування [PERSON] кімнати № 1-3, 1-4, загальною площею 26,1 м2, а йому - кімнати № 1-1, 1-5, загальною площею 22,1 м2, та 3,5 м2 прибудови до гаражу. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року, житловий будинок [ADDRESS] , який є спільною сумісною власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі кімнати або які можна переобладнати в такі кімнати. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування житловим приміщеннями, якщо про це заявлено позов. Вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з`ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні.

Outcome: partial