Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов: [PERSON] звернувся до суду з позовом, з внесеними змінами, до [PERSON] , в якому просив встановити порядок користування двохкімнатною квартирою [ADDRESS] , яка належить їм та їх дітям [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності, а саме кожному по ј частині квартири. Виділити у користування [PERSON] кімнату «5» площею 14,0 м2. Виділити у користування [PERSON] з його синами - малолітнім [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] кімнату «6», площею 19,1 м2. Залишити у спільному користуванні співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кухню «4», площею 8,8 м2, вбиральню «3», площею 1,6 м2, ванню кімнату «2», площею 2,9 м2, коридор «7», площею 7,7 м2, лоджію, площею 3,8 м2. Зобов`язати ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та горячої води, водовідведення, газопостачання, електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій між повнолітніми співвласниками квартири [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині оплати комунальних послуг. В обґрунтування позову з внесеними змінами зазначено, що двохкімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та їх спільним дітям: малолітньому [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] .За законом батьки в рівній мірі представляють інтереси своїх дітей: малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Управляючою компанією для вказаної квартири є ТОВ «Місто для людей Кременчук», особовий рахунок оформлено на [PERSON] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З 07.07.2020 року [PERSON] не проживає у вказаній квартирі. В спірній квартирі проживають [PERSON] з їх спільними дітьми [PERSON] та [PERSON] . Проте [PERSON] відхилила пропозицію [PERSON] в добровільному порядку розподілити рахунок на оплату комунальних послуг, щоб в равній мірі нести тягар утримання нерухомого майна, належного їм та їх неповнолітнім дітям на праві спільної часткової власності. [PERSON] добросовісно сплачує аліменти на утримання дітей щомісячно близько 15000 грн. Проте [PERSON] не оплачує отримані комунальні послуги в квартирі, якою вона користується одноособово разом з дітьми. За таких обставин [PERSON] звернувся до суду з позовом, з внесеними змінами, за захистом своїх прав. [PERSON] просив визначити порядок користування квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності з колишньою дружиною [PERSON] та їх спільними дітьми [PERSON] , [PERSON] . А саме враховуючи вік дітей, їх полові ознаки, а також факт розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] та [PERSON] , просив жінці [PERSON] виділити в окреме користування меншу кімнату, чоловікові [PERSON] разом з синами малолітнім [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] виділити в користування більшу кімнату. Інші приміщення (коридор, ванну, вбиральню, кухню, лоджію) залишити у спільному користуванні співвласників. Зобов`язати управляючу компанію ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок на оплату комунальних послуг порівну по Ѕ частині між повнолітніми співвласниками квартири [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що [PERSON] та [PERSON] разом з їх спільними дітьми [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності двохкімнатна квартира [ADDRESS] , а саме кожному по ј частині. На теперішній час в квартирі проживають [PERSON] разом з дітьми. З липня 2020 року [PERSON] проживає окремо в іншому приміщенні. Відносини між ними склалися дуже напружені, чим унеможливлено спілкування. З липня 2020 року [PERSON] самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру. Проте [PERSON] не сплачує комунальних послуг, спожитих у вказаній квартирі, незважаючи на те, що отримує пільгу (грошову виплату) на оплату комунальних платежів для учасників АТО. На теперішній час [PERSON] проживає в більшій кімнаті, діти проживають в меншій кімнаті. [PERSON] проживає окремо в іншому житловому приміщенні. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, тому встановлення порядку користування двохкімнатною квартирою буде суперечити положенням ст.47, ст.50 ЖК України, бо в такому випадку на кожного з чотирьох співвласників квартири неможливо дотриматися норми житлової площі у 13,65 м2. [PERSON] вважає неможливим встановити порядок користування квартирою з визначенням для [PERSON] користування частиною квартири, оскільки між ними склалися стійки неприязні відносини, що унеможливлює їх спільне проживання в одній квартирі. За таких обставин задоволення позову порушує майнові та житлові права [PERSON] та дітей [PERSON] , [PERSON] . Тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.02.2021 року відкрито провадження у справі №537/529/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням, розподіл особового рахунку, Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В підготовчому провадженні [PERSON] подав заяви про зміну позовних вимог від 17.03.2021 року та від 19.03.2021 року. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.04.2021 року підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи по суті. Позиції учасників в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Гузь Т.О. підтримали позов з внесеними змінами, просили його задовольнити з наведених підстав. [PERSON] додав, що спірна квартира [ADDRESS] була надана йому у службове користування за місцем проходження служби. В подальшому квартира була приватизована на всіх членів сім`ї. Таким чином вказана квартира стала належати на праві спільної часткової власності, кожному по ј частині квартири, йому, [PERSON] , дружині [PERSON] та на той час їх малолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] . Проте між ним та колишньою дружиною [PERSON] склалися неприязні стосунки. Шлюб між ними було розірвано. [PERSON] виховує в їх спільних дітях ненависть до нього. За таких обставин [PERSON] змушений проживати окремо, винаймає житло, оскільки не має у власності іншого житла окрім спірної квартири. [PERSON] має намір користуватися квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності разом з його колишньою дружиною та спільними дітьми. До цього часу він не робив спроб вселитися до квартири, оскільки порядок користування квартирою не визначено, а стійки неприязні стосунки, які склалися між ним та колишньою дружиною, унеможливлюють вирішення порядку спільного користування квартирою мирним шляхом. За таких обставин [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх майнових та житлових прав, просив встановити порядок користування квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності разом з колишньою дружиною та дітьми. Також [PERSON] зазначив, що з липня 2020 року не користується вказаною квартирою, а відповідно не споживає надані комунальні послуги. Разом з тим [PERSON] , незважаючи на те, що одноособово разом з дітьми користується комунальними послугами у спірній квартирі, отримує від нього аліменти на утримання дітей щомісячно близько 15000 грн., проте не оплачує комунальні послуги. На пропозицію [PERSON] розподілити в добровільному порядку особовий рахунок на оплату комунальних послуг у вказаній квартирі, [PERSON] відмовилася. За таких обставин, з метою уникнення виникнення заборгованості по оплаті комунальних послуг, спожитих у квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності, [PERSON] просив суд зобов`язати управляючу компанію ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок між повнолітніми співвласниками квартири, які в рівній мірі зобов`язані утримувати своїх дітей, так щоб кожен сплачував по Ѕ частині вартості отриманих комунальних послуг. Представник позивача адвокат Гузь Т.О. в підтримку позову [PERSON] , з внесеними змінами, додала, що предметом спору є встановлення порядку користування квартирою та розподіл особового рахунку на оплату комунальних послуг. За таких обставин відповідач [PERSON] є належним відповідачем у справі, оскільки саме вона порушує майнові та житлові права позивача [PERSON] на користування спірною квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Адвокат Гузь Т.О. зазначила, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] як батьки неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] в рівній мірі представляють за законом їх інтереси. Тому вважала, що склад осіб у справі зазначений правильно. Не вбачала підстав окремо зазначати в позові, що саме відповідач [PERSON] діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] при вирішенні спору щодо встановлення порядку користування квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Також адвокат Гузь Т.О. вважала, що управляюча компанія ТОВ «Місто для людей Кременчук» не порушила права позивача [PERSON] щодо розподілу особового рахунку на оплату за комунальні послуги, тому відсутні підстави залучати її до участі у справі відповідачем. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Нестеренко А.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] з підстав, наведених у відзиві на позов. Також [PERSON] додала, що між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] , а також між дітьми [PERSON] , [PERSON] та їх батьком [PERSON] склалися стійки неприязні стосунки з підстав, що останній не приймав участі у її лікуванні, звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також з приводу поділу спільного майна подружжя. За таких обставин унеможливлено їх спільне проживання в двохкімнатній квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 10.12.2020 року про поділ спільного майна подружжя стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за спільне майно в сумі 124934,54 грн. На теперішній час [PERSON] не виконав в добровільному порядку судове рішення. [PERSON] пропонувала [PERSON] в рахунок погашення вказаної заборгованості передати їй у власність належну йому частину квартири. Але останній відмовився. Представник відповідача адвокат Нестеренко А.В. додала, що предметом спору є встановлення порядку користування квартирою та розподіл особового рахунку на оплату комунальних послуг. Тому належними відповідачами у справі є також інші співвласники квартири [PERSON] та [PERSON] , а також управляюча компанія ТОВ «Місто для людей Кременчук». Проте вказані особи не були залучені позивачем до участі у справі. За таких обставин суд зобов`язаний відмовити у задоволенні позову по суті. Фактичні обставини справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , неповнолітньому [PERSON] та малолітньому [PERSON] , кожному по ј частині. Цей факт підтверджено свідоцтвом про право власності на житло, посвідченим 22.08.2012 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради, витягом про державну реєстрацію прав №35400219, виданого КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №241953727 від 27.01.2021 року. (а.с.21-22, 58-60). Згідно з технічним паспортом, виготовленим 07.06.2012 року КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», квартира [ADDRESS] є двохкімнатною, загальна площа 57,9 м2 , житлова площа 33,1 м2 , складається з кімнати «5», площею 14,0 м2, кімнати «6», площею 19,1 м2, кухні «4», площею 8,8 м2, вбиральні «3», площею 1,6 м2, ванної кімнати «2», площею 2,9 м2, коридора «7», площею 7,7 м2, лоджії, площею 3,8 м2. (а.с. 61-63). Згідно з довідкою витягом з особового рахунку №14/36, виданою 29.01.2021 року ТОВ «Місто для людей Кременчук», власником житла, а саме квартири [ADDRESS] , на якого відкрито особовий рахунок для розрахунків за житлово-комунальні послуги, є [PERSON] . До особового рахунку внесені 4 особи, які надали дані про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.28). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Цей факт підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 07.06.2004 року відділом РАЦС Крюківського РУЮ м. Кременчука Полтавської області, а також свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 04.07.2007 року Крюківським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області. (а.с.19-20). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2020 року у справі №537/2299/20, яке набрало законної сили 23.10.2020 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.04.2016 року Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, актовий запис №9. Існує заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг, спожитих в квартирі [ADDRESS] , що підтверджено відповідними квитанціями (а.с.23-27, 83-86, 91, 98-100). Суд критично відноситься к доводам представника відповідача про те, що при вирішенні такої позовної вимоги [PERSON] як встановлення порядку користування квартирою - належними співвідповідачами разом з [PERSON] є інші співвласники квартири, а саме неповнолітній [PERSON] та малолітній [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. При вирішенні питання про належність відповідача у спорі про встановлення порядку користування квартирою, яка належить на праві спільної часткової власності малолітній дитині, неповнолітній дитині, їх батьку та матері, суд врахував, що малолітнім та неповнолітнім особам законом не надано право самостійно вчиняти правочини щодо нерухомого майна (ст.30-ст.35 ЦК України). Суд врахував положення ст.47 ЦПК України про те, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді мають фізичні особи, які досягли повноліття. Суд врахував, що позивачем у спорі є їх батько [PERSON] , а відповідачем у справі зазначено їх мати [PERSON] , які в рівній мірі є законними представниками малолітнього [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] . До участі у справі залучено орган опіки та піклування. Тому суд вважає, що саме [PERSON] є належним відповідачем у даному спорі щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням з підстав незалучення до участі у справі співвідповідачами дітей: неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] . Суд заслухав думку неповнолітнього [PERSON] щодо позовних вимог його батька [PERSON] . Так, неповнолітній [PERSON] повідомив суду, що після розірвання шлюбу з матір`ю [PERSON] , батько [PERSON] не може проживати разом з ними в одній квартирі, незважаючи на те, що він є співвласником цієї квартири. З пояснень неповнолітнього [PERSON] не вбачалося, що батько застосовував до матері чи до дітей фізичне насильство або крадіжку їх особистих речей. Вирішуючи по суті позовну вимогу про встановлення порядку користування житловим приміщенням, суд виходив з наступних положень Закону. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, а також Верховним Судом у поставі від 03.10.2018 року у справі №363/928/16-ц, провадження № 61-24395св 18. Відтак, суд враховує, що в даний період часу між співвласниками двохкімнатної квартири [ADDRESS] склалися неприязні стосунки з приводу розлучення подружжя, користування спільним житлом та оплатою житлово-комунальних послуг, поділу в судовому порядку спільного майна подружжя. Стійкість цих неприязних стосунків є сумнівною, оскільки [PERSON] та [PERSON] вже двічі реєстрували шлюб та двічі його розривали. На теперішній час з підстав чергового виникнення неприязних стосунків в сім`ї [PERSON] , унеможливлена добровільна домовленість між співвласниками про встановлення порядку користування квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Разом з тим унеможливлено користування [PERSON] квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності, що підтверджено поясненнями відповідача [PERSON] та допитаного в якості свідка неповнолітнього [PERSON] , які навіть в судовому засіданні категорично заперечували проти реалізації [PERSON] належного йому права користування спільною квартирою. Так, [PERSON] з липня 2020 року не може користуватися належною йому на праві спільної часткової власності квартирою. Разом з тим, з пояснень відповідача [PERSON] та допитаного в якості свідка неповнолітнього [PERSON] вбачається, що [PERSON] не застосовував насильство, не спричиняв шкоду життю та здоров`ю колишньої дружини чи дітей, не вчиняв викрадення їх особистого майна. Відповідач [PERSON] не довела суду, що [PERSON] має право власності на інше житло. За таких обставин суд вважає порушеним право позивача [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] , що належить йому на праві спільної часткової власності. Суд критично відноситься к доводам відповідача [PERSON] про неможливість користування [PERSON] належною йому на праві спільної часткової власності квартирою з посиланням на положення ст.47, ст.50 ЖК УРСР про норми жилової площі та про вимоги, що ставляться до жилих приміщень, оскільки названі положення ЖК УРСР стосуються порядку надання у користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Проте спірна квартира не відноситься до державного чи громадського фонду, а відноситься до приватного житлового фонду, оскільки належить громадянам на праві приватної власності (ст.4 ЖК УРСР). Тому для врегулювання спору між співвласниками про встановлення порядку користування житловим приміщенням приватного житлового фонду - застосовуються саме наведені вище положення Цивільного Кодексу України про право власності на житло. При виділенні [PERSON] з його неповнолітнім сином [PERSON] та малолітнім сином [PERSON] у користування більшої окремої житлової кімнати «6», площею 19,1 м2, в двохкімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 57,9 м2 , житловою площею 33,1 м2 , суд керувався спільним половим признаком батька та його синів, віком дітей, фактом розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд врахував, що ідеальна частка кожного зі співвласників квартири у житловій площі дорівнює 8,275 м2 (33,1 м2 / 4 особи = 8,27 м2 ). А тому виділення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користування більшої окремої кімнати «6», площею 19,1 м2, є незначним відхиленням (в сторону зменшення) від належної їм ідеальної частки у житловій площі квартири, а саме -1,9 м2 (19,1 м2/3 особи=6,37 м2 ; 8,27 м2-6,37 м2= 1,9 м2). Навпаки, за запропонованим позивачем [PERSON] порядком користування квартирою, відповідачу [PERSON] надається в користування окрема кімната «5», площею 14,0 м2, таким чином перевищення ідеальної частки відповідача у житловій площі складає 5,73 м2 (14,0 м2-8,27 м2=5,73 м2). Неприйняття відповідачем подібної пропозиції позивача [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, за якою за відповідачем [PERSON] визнається право одноосібного користування окремою кімнатою в двохкімнатній квартирі із перевищенням її ідеальної частки у житловій площі, оцінюється судом як безумовне підтвердження факту перешкоджання з боку відповідача [PERSON] у реалізації позивачем [PERSON] права на користування квартирою, що належить йому на праві спільної часткової власності, а також підтверджує неможливість досягнення добровільної домовленості між співвласниками про встановлення порядку користування квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Відповідачем [PERSON] не було запропоновано іншого варіанту користування спільною квартирою, навпаки вказувалося на неможливість проживання [PERSON] в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. За таких обставин, суд вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачем [PERSON] який відповідає інтересам дітей, відповідає положенням ЦК про здійснення права спільної часткової власності на житло. Встановлення порядку користування квартирою, яка належнить на праві спільної часткової власності матері [PERSON] , батьку [PERSON] та їх дітям [PERSON] , [PERSON] , за яким визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] в одній квартирі з матір`ю, але в іншій кімнаті, - не суперечить виконанню рішення виконавчого комітету Лебенської міської ради як органу опіки та піклування №203 від 27.08.2014 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Так, відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. В ст. 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежує батька у можливості реалізації належного йому права на спілкування із синами. Такий висновок суду відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 18.03.2021 року по справі № 288/39/20, провадження № 61-17698св20. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Встановлено, що [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] крім іншого просив зобов`язати ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок на оплату житлово комунальних послуг, що надаються в квартиру [ADDRESS] , між повнолітніми співвласниками [PERSON] та [PERSON] , з кожного по Ѕ частини від вартості отриманих послуг. У відповідності зі ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виходячи з вказаних положень, позовна вимога [PERSON] про зобов`язання ТОВ «Місто для людей Кременчук» здійснити розподіл особового рахунку з оплати комунальних послуг - заявлена до неналежного відповідача [PERSON] . Так, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2-4 ч.3 ст.175 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України) Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою (статті 188 ЦПК України). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст.51 ЦПК України). Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову, ефективності обраного способу захисту - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог. Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Хоча [PERSON] в своїй позовній вимозі просив суд зобов`язати ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок на оплату житлово комунальних послуг, проте до участі у справі не притягнув відповідачем юридичну особу ТОВ «Місто для людей Кременчук», до якого пред`явив зазначену позовну вимогу. Суд роз`яснив позивачу [PERSON] та його представнику адвокату Гузь Т.О. обов`язок залучення до участі у справі належного відповідача, та наслідки незалучення належного відповідача. Проте позивач та його представник не подали суду заяву про залучення до участі у справі належного співвідповідача ТОВ «Місто для людей Кременчук». За таких обставин належне вирішення такого судового спору без залучення в якості відповідача (співвідповідача) ТОВ «Місто для людей Кременчук», як юридичну особу, яку позивач просив суд зобов`язати вчинити певні дії, - неможливе. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги [PERSON] , в якій він просив зобов`язати ТОВ «Місто для людей Кременчук» розподілити особовий рахунок на оплату житлово комунальних послуг, з підстав пред`явлення її до неналежного відповідача. Таким чином позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. В ч.3 ст.141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. (ч.8 ст.141 ЦПК України). У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. (ч.9 ст.141 ЦПК України). В ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.3 ст.137 ЦПК України). В ч.4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що одночасно з позовом, з внесеними змінами (п.4 позовних вимог) позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 6000 грн. В обгрунування витрат позивача [PERSON] на професійну правничу допомогу адвоката Гузь Т.О. в розмірі 6000 грн. разом з позовом суду було подано витяг з договору про надання правової допомоги, укладений 20.11.2020 року між Гузь Т.О. та [PERSON] , в якому не зазначено вартість наданих послуг. (а.с.37). Разом з тим суду було подано документи на підтвердження сплати [PERSON] послуг на правову допомогу квитанцію на суму 6000 грн.. Також суду подано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката Гузь Т.О., що складається з наступного: 1) консультація 28.10.2020 року, вартістю 200 грн.; 2) підготовка аналітичної інформації з судової практики у аналогісних правовідносинах, вартістю 300 грн.; 3) складання та направлення [PERSON] вимоги про досудове врегулювання спору, вартістю 500 грн.; 4) складання та направлення до Крюківського районного суду м. Кременчука позовної заяви, вартістю 1000 грн.; 5) складання та направлення до Крюківського районного суду м. Кременчука уточненої позовної заяви з додатками та організація відправлення копії заяви з додатками учасникам справи; 6) складання і направлення до Крюківського районного суду м. Кременчука заяви про зміну позову та організація відправлення копії заяви з додатками учасникам справи, вартістю1500 грн., представництво інтересів в суді першої інстанціх (підготовка процесуальних документів, аналіз рішення суду по справі), вартістю 1000 грн., додатковий розрахунок після закінчення розгляду справи. Представник позивача адвокат Гузь Т.О. стверджувала, що за умовами договору вартість її участі в засіданнях суду становить 980 грн. за годину. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Нестеренко А.В. стверджували, що розрахунок витрат на правничу допомогу є завищеним, виконаний без врахування критерію розумності. Позивач не повинен оплачувати складання двох заяв про внесення змін до позову, оскільки такі процесуальні дії не були неминучими, не пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції витрати адвоката на відправку змінених позовних вимог, аналіз судового рішення. Отже, при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial