Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку крім нього зареєстрована та проживає дружина- [PERSON] та зареєстровані, але не проживають дочка- [PERSON] , внучка- [PERSON] . Більше двадцяти років відповідачі у вказаному будинку не проживають, участі в утриманні господарства в якому вони зареєстровані не приймають, також не приймають участі по оплаті житлово-комунальних послуг, не обробляють приналежну до нього земельну ділянку. Позивач посилається на те, що він, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, не може реалізувати своє право на отримання субсидії через реєстрацію відповідачів в будинку, саме тому, просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, обгрунтував його вищенаведеним. Не заперечував проти винесення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином - судовими повістками, однак до суду повернулися конверти, з відміткою Укрпошти проте, що вони за зазначеною адресою, а саме в [ADDRESS] не проживають. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідаі вважаються таким, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у їх відсутності та відзиву на позов від них також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований в [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 02.10.2002 (а.с.9). У вказаному будинку зареєстровані: позивач - [PERSON] , [INFO] , його дружина - [PERSON] , [INFO] , а також зареєстровані, але не проживають дочка- [PERSON] , [INFO] та внучка- [PERSON] , [INFO] , що вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов проживаня [PERSON] (а.с.12). Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні вказали, що являються родичами та сусідами позивача. [PERSON] та внучка позивача- [PERSON] біля 20 років проживають у Греції. Востаннє приїжджали до позивача на декілька днів три роки тому. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачів [PERSON] та [PERSON] у його домоволодінні, що розташоване в [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідачів як членів сім"ї власника такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим в [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved