Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2015 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 485 673,44 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 березня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва винесено рішення у справі № 756/3653/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ "Агропросперіс банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення недоплаченої заробітної плати. З відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену надбавку до посадового окладу за період з січня по квітень 2015 р. у сумі 7635,70 грн. Станом на 31.10.2018 року період затримки виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 812 робочих днів, тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 485 673,44 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог надавши відзив, який знаходиться в матеріалах справи. Третя особа до судового засідання не з`явилася про дату, місце та час повідомлялася належним чином про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 15 березня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва винесено рішення у справі № 756/3653/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ "Агропросперіс банк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення недоплаченої заробітної плати. З відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену надбавку до посадового окладу за період з січня по квітень 2015 р. у сумі 7635,70 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 23.08.2018р. представник позивача звернувся до відповідача з заявою про виплату невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки при звільненні. Як встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2017 року у справі № 756/3653/16-ц, що з 05.06.2012 р. позивач працював у ПАТ «АСТРА БАНК», а з 01.04.2014 р. - начальником управління операційного забезпечення операційного департаменту. Згідно з наказом № 6 від 16.01.2014 р., позивачу було встановлено з 01.04.2014 р. розмір місячної заробітної плати у розмірі 18500 грн., яка складається з посадового окладу в розмірі 11100 грн. та надбавки до посадового окладу в розмірі 7400 грн., про що позивача було повідомлено було повідомленням від 16.01.2014 р. № 180. 03.08.2015 р. позивача було звільнено від відповідача - ПАТ «Астра банк» наказом № 90-к у зв`язку зі скороченням чисельності чи штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні позивачеві були нараховані: а) вихідна допомога в розмірі трикратної середньої заробітної плати згідно з п. 7 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи»; б) вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України; в) грошову компенсацію за 39 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за ст. 24 Закону України «Про відпустки». Однак виплати при звільненні Позивача були розраховані без врахування надбавки до посадового окладу, яка повинна була виплачуватися Позивачеві згідно з наказом від 16.01.2014 р. № 6, але не виплачувалась з березня 2015 р. Як встановлено в судовому засіданні, середньоденна заробітна плата позивача становила 598,12 грн. Станом на 31 жовтня 2018 року період затримки виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 812 робочих днів (з 04 серпня 2015 року по 31 жовтня 2018року), так як фактичний розрахунок з позивачем до даного часу не проведено. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо виплати позивачу всіх належних йому сум при звільненні. Враховуючи наведене та

Outcome: approved