Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позов обґрунтовує тим, що будучи в шлюбі з відповідачем, зареєструвала його в належній їй квартирі. Після розірвання шлюбу з жовтня 2016 року відповідач залишив сім"ю та переїхав проживати в інше житло. З тих пір в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань не направив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування та Свідоцтвом про право власності на житло(а.с.7, 10). В даній квартирі зареєстровані, зокрема, і позивач та відповідач. Відповідач [PERSON] є бувшим чоловіком [PERSON] Шлюб між ними розірвано 12.10.2016. У квартирі відповідач не проживає вже станом на 12.10.2016, що встановлено рішенням Переяслав-Хмельницького суду Київської області від 12.10.2016 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили(а.с.9). Факт не проживання відповідач у квартирі підтверджується і Актом обстеження житлово-побутових умов ( а.с. 8). Крім того, факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] із жовтня 2016 року підтверджують і допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] (сусідка [PERSON]) та [PERSON] (батько позивача). Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В силу ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 цього Кодексу, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 4, 4 ст. 82 цього Кодексу, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім членом сім»ї власника будинку, відсутній в будинку, що належить позивачу, із травня 2017 року, пішов добровільно. Доказів стосовно поважних причин не проживання відповідача в даному будинку чи перешкоджання позивачем відповідачу саме в проживанні в будинку в судовому засіданні не здобуто. Наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ним в судовому засіданні не встановлено. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, як таких, що базуються на вимогах чинного законодавства та підтвердженні належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування квартирою, оскільки не проживає в ній без поважних причин більше року, що створює перешкоди позивачеві у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 319,321, 383, 391 України,

Outcome: approved