Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Звернувшись до суду, [PERSON] посилається на те, що 26.01.2017 [PERSON] офіційно звернувся до Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП Київської області із заявою № 14-Г про вчинення нею злочину, безпідставно наводячи таким чином на неї наклеп та прохаючи притягнути її до кримінальної відповідальності. Окрім того 30.01.2017 відповідач повторно офіційно звернувся до Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області із заявою № Г-136 про вчинений нею злочин, знову безпідставно наводячи наклеп на неї та прохаючи знову притягнути її до кримінальної відповідальності. Результат розгляду вказаних звернень [PERSON] від 07.02.2017 засвідчили відсутність в її діях ознак кримінального правопорушення. У послідуючому відповідач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до неї про стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні доводи [PERSON] не знайшли свого підтвердження, а тому рішенням вказаного суду від 30.03.2017 в задоволенні позову було відмовлено. Зазначає, що наведені факти, а саме систематичні наклепи, нічим не підтвердженні офіційні звернення в правоохоронні органи, неправдиві звинувачення є неймовірно виснажливими моральними знущаннями над інвалідом 2 групи, Матір'ю-героїнею, Дитиною війни, Ветераном Праці, нагородженою орденом «Трудової слави» 3-го ступеня, а також дружиною померлого громадянина із числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 1, що призводять до постійних фізичних і моральних страждань, адже така поведінка [PERSON] є моральним та психологічним тиском на неї через правоохоронні органи і суди з метою не повернення їй суми боргу за розпискою матері [PERSON] - [PERSON], який вони категорично відмовляються повертати протягом тривалого часу. Вважає, що вказаними протиправними діями відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона перенесла внаслідок його безпідставних звернень в правоохоронні органи сильний душевний та психологічний біль, приниження, почуття безпорадності перед зухвалими діями відповідача, страх за своє життя та здоров'я, внаслідок постійних погроз розправою, а саме після порушення кримінальної справи та звернень до поліції зі звинуваченнями, які не знайшли свого підтвердження. Впродовж значного проміжку часу, а саме з 11.01.2013 до даного часу, вона не може нормально спати та вживати їжу, спілкуватися з родичами, друзями та жителями села. Зазнали моральних страждань і її діти, які приклали всіх зусиль для полегшення стану та хвилювалися за неї та з якими постійно виникали сварки та непорозуміння. Було порушено її звичайний ритм життя, внаслідок чого їй довелося докладати додаткових зусиль для його організації та виділяти час для відвідування правоохоронних органів та судових засідань при тому, що вона є інвалідом 2-ї групи. Після даного інциденту вона стала побоюватись за своє життя та здоров'я, оскільки після даних розслідувань та перевірок стан її здоров»я різко погіршився та вона проходила лікування у зв'язку із пережитим стресом, депресією та нервозністю, що призвело до часткової втрати слуху. Крім того, внаслідок пережитих стресів з вини відповідача вона сама по собі відчуває значну втрату здоров»я, якого у неї і так майже не було. Крім того, внаслідок проведеної перевірки за зверненнями до поліції [PERSON] від 30.01.2017 та 26.01.2017 стан її здоров»я від пережитого стресу і моральних страждань різко погіршився і вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Таращанській ЦРЛ з 15.03.2017 по 23.03.2017 року та понесла матеріальні витрати на придбання ліків в сумі 2125,29 грн., а також моральні страждання, переживаючи за своє здоров»я та життя. Просить зобов'язати відповідача вибачитися перед нею публічно, стягнути з нього на свою користь 2125.29 грн. матеріальної шкоди та 50000.00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримала позов за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. При цьому суду також показала, що приниження відповідачем її честі та гідності спричинено неодноразовими зверненнями останнього до правоохоронних органів із заявами про вчинення нею злочинів, які не підтвердилися, а також його зверненням із позовом до неї про стягнення моральної шкоди, у задоволенні якого йому судом було відмовлено. Внаслідок таких протиправних дій відповідача у неї погіршився стан здоровя, у звязку із чим вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Таращанській ЦРЛ та що зумовило здійснення нею витрат на придбання ліків в сумі 2125.29 грн.. Також внаслідок вказаних протиправних дій відповідача їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених нею моральних та фізичних стражданнях, які тривають до цього часу. Представник відповідача позов не визнав у судовому засіданні та суду показав, що обставини звернень відповідача до правоохоронних органів та до суду із позовом мали місце, але вони жодним чином не являються підставою для задоволення заявлених позивачем вимог. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази кожен зокрема та всі отримані у справі докази в сукупності, суд приходить до висновку про наступне. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та матірю відповідача - [PERSON] існують спірні відносини, які стосуються неврегульованого між ними спору за борговим зобов'язанням, який був предметом судового розгляду і за результатом якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, питання про стягнення якої в порядку виконання судового рішення залишається бути відкритим до цього часу. Вказана обставина зумовила неодноразові судові тяжби між сторонами спору з приводу виконання судового рішення, наслідків звернень відповідача до правоохоронних органів та звернень обох сторін спору до суду з позовами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, посилаючись на обставини, викладені у рішенні Таращанського районного суду Київської області від 15.05.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідач через свого представника [PERSON] 26.01.2017 звернувся до Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області із заявою (а.с. 14) про внесення відомостей до ЄРДР про вчинення [PERSON] злочину, та 30.01.2017 з аналогічною заявою (а.с. 15) до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області. Обидва звернення були розглянуті по суті Таращанським ВП і відомості в ЄРДР не були внесені у звязку із відсутністю в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення. 30.03.2017 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 357/646/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, яким у задоволенні позову відмовлено у звязку із недоведеністю обставин заподіяння винними діями [PERSON] моральної шкоди (а.с. 11-13). Окрім того, судом встановлено, що позивач має хронічні захворювання органів кровообігу (а.с. 23-25), органів слуху (а.с. 26) і з приводу чого перебуває на диспансерному обліку у КМЗ Таращанської районної ради Київської області «Таращанська ЦРЛ». В період з 15.03.2017 по 23.03.2017 вона перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Таращанської ЦРЛ з приводу захворювань органів кровообігу та деформуючого остеоартрозу суглобів (а.с. 27). Саме посилаючись на вказані обставини, позивач обгрунтовує свої позовні вимоги. Викладене підтверджується показами у судовому засіданні позивача, представника відповідача та дослідженими у судовому засіданні отриманими у справі письмовими доказами, якими є: ●Копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON] до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про відшкодування моральної шкоди та рішення вказаного суду від 30.03.2017 за результатами розгляду спору (а.с. 8-13); ●Копії заяв представника [PERSON] - [PERSON] до Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області та Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області, а також висновки за результатами їх розгляду (а.с. 14-19); ●Постанова старшого слідчого СВ Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області про закриття кримінального провадження (а.с. 20-21); ● Медичні довідки на імя [PERSON] (а.с. 22-27); ●Висновок про результати розгляду звернення [PERSON] до Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області від 09.06.2017 (а.с. 58-60); ●Заперечення на позовну заяву (а.с. 61); ●Рішення Таращанського районного суду Київської області від 15.05.2013 у справі № 379/724/13-ц та ухвала колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у вказаній справі від 18.07.2013 (а.с. 62-67, 186-188); ●Заперечення [PERSON] на апеляційну скаргу від 06.11.2017 (а.с. 148); ●Копія розписки [PERSON] та [PERSON] про отримання від [PERSON] в борг грошових коштів (а.с. 150). Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями глав 3, 20, 82 Цивільного кодексу України. Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Положеннями ст. 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. За положенням ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Саме на поширення відповідачем завідомо неправдивої інформації, сутність поняття якої в загальному розумінні охвачує і поняття «наклеп», посилається позивач у своїй заяві в обстоювання доводів щодо приниження діями відповідача її честі та гідності. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003 (справа про поширення ві\-домостей) зазначено, що звернення громадян до право\-охоронного органу, які містять певні відомості про недо\-держання законів, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноважени\-ми на це законом іншими посадовими особами. При цьому Суд зазначив, що суб'єктивна думка про характер цих відомостей (впев\-неність у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Викладене дає суду підстави вважати, що звертаючись в порядку ст. 60 КПК України до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень та викладаючи в них обставини, відповідач не мав на меті принизити честь і гідність позивачки, а лише бажав проведення органом державної влади перевірки певних фактів, а тому такі його звернення не можуть вважатися поширенням неправдивих відомостей в розумінні роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 (з наступними змінами) „Про застосування судами законодавства, що регулюють захист честі, гідності і ділової репутації громадян і юридичних організацій". Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що мало місце у випадку звернення відповідача з позовом до [PERSON]. Таке право відповідача узгоджується також із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосовуючи практику ЄСПЛ при вирішенні даного спору, слід зазначити, що у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочинів та до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди були направлені не на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, а на реалізацію своїх передбачених ст.ст. 40, 55 Конституцією України конституційних прав на звернення до відповідних органів та до суду за захистом свого права, яке він вважав порушеним. За викладеного відсутні підстави вважати обгрунтованими доводи позивача в тім, що мають місце незаконні дії відповідача, якими він порочить честь та гідність позивача, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про зобов'язання відповідача публічно вибачитися перед позивачем. Крім того, такого свого висновку суд дійшов за переконанням в тім, що звернення відповідача не носили публічний характер, тобто, що не мало місце доведення інформації, що містилися у вказаних зверненнях та позові, до загального відома громадськості. Викладене з огляду на положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України виключає також обгрутованість вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, зважаючи, що факт настання останньої вона повязує саме з названими обставинами звернень відповідача. З приводу вимоги позивача про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди слід зазначити наступне. За загальними правилами відшкодування майнової шкоди, визначеними ст.ст. 22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала і остання звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як вбачається із довідки Таращанської ЦРЛ від 04.04.2017 № 386, [PERSON] перебувала з 15.03.2017 по 23.03.2017 на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні вказаного медичного закладу з приводу захворювань органів кровообігу та кінцівок і що не оспорюється відповідачем та не викликає сумніву у суду. Позаяк, всупереч вимогами ст. 81 ЦПК України позивач не довела причинно-наслідкового звязку настання вказаних захворювань та необхідності їх послідуючого лікування з діями відповідача по зверненню до органів поліції та суду. Окрім, того, надаючи суду копії касових чеків аптечних закладів, як докази своїх витрат на проведене лікування, позивач знову ж таки всупереч вимогам вказаної норми не довела належними, допустимими та достовірними доказами, що придбання останніх має відношення до її особи. Сам по собі факт здійснення придбання ліків та медичних препаратів відповідно до вказаних чеків, незважаючи, що вони були придбані у період перебування позивача на стаціонарному лікуванні, на переконання суду не може свідчити про належність та допустимість останніх як доказів щодо вказаної обставини. Таким чином і вказана вимога позивача не ґрунтується на законі, а тому відсутні підстави для її задоволення. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність обставин позову, а тому у задоволенні останнього необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed