Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 21.05.2018 року по 14.08.2018 року. В зв`язку з невиплатою заробітної плати вона розірвала трудові відносини з відповідачем на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України, про що було видано наказ про звільнення № 168-п від 14.08.2018 року. При звільненні і на даний час, не зважаючи на її звернення, їй не було виплачено заробітну плату в повному обсязі, загальний розмір заборгованості становить 20 787,98 грн. 06.07.2018 року відповідач перерахував часткову виплату заробітної плати в розмірі 1000,00 грн. Крім того, на день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку, складає суму в розмірі 175 028,49 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд задовольнити позов та стягнути з відповідача вищевказані суми на її користь, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1750,28 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.02.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечувала представник позивача у своїй заяві. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 21.05.2018 року була прийнята на роботу до ТОВ «Видавничий Дім «Бліц-Інформ» на посаду начальника адміністративно-господарського відділу департаменту управління закупівель. Наказом ТОВ «Видавничий Дім «Бліц-Інформ» № 168-п від 14.08.2018 року позивача звільнено з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 14.08.2018 року. Згідно розрахункових листів звітних даних ПФУ, що містяться у довідці ОК-7, загальна сума нарахованої, але не виплаченої позивачу при звільненні заробітної плати становить 20 787,98 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення норм чинного законодавства, відповідачем так і не виконано обов`язок щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Факт існування заборгованості відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував, розмір заборгованості не спростовував. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, то суд встановив наступне. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 20 787,98 грн. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.08.2018 року (дата звільнення) по 24.02.2020 року (день звернення до суду) в сумі 175 028,49 грн., який здійснено у відповідності до встановлених законом вимог та правил. Стороною відповідача в ході розгляду справи зазначений розрахунок не спростовано, відзив не надано, будь-які доводи позивача не спростовано. Суд звертає увагу на те, що відповідач перебуває у стані ліквідації, проте враховує те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116,117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи та розрахунки позивача не спростовані, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1750,28 грн., а також судовий збір на користь держави в розмірі 2102,00 грн. На підставі ст. ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 280, 273 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд, -

Outcome: approved