Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В Рівненський міський суд надійшов позов [PERSON] до відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції, [PERSON],[PERSON] про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна. З поданої позовної заяви вбачається, що у провадженні відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 36627243 про примусове виконання ухвали Рівненського міського суду від 15.02.2013 року по справі № 569/2541/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя.19 лютого 2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції Коваль М.В., в рамках виконавчого провадження № 36627243, складено акт опису і арешту майна. Загальна вартість вказаного майна відповідно до акту опису і арешту майна від 19.02.2013 року становить 118 920,00 грн. Вказане майно (окрім генератора ) належить позивачу на праві власності, а відтак накладення на нього арешту є неправомірним. Оскільки власником описаного в акті опису й арешту від 19.02.2013 року майна є позивач, то арешт майна порушує право власності останнього і підлягає скасуванню. В поданій зустрічній позовній заяві відповідач по справі [PERSON] зазначає, що 24 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. Згідно п. 1 цього договору [PERSON], продає, а [PERSON] купує майно для виготовлення меблів. Пунктом 7 договору купівлі-продажу визначено, що сторони домовилися, що майно за цим договором продається за 117 400,00 грн. 15 жовтня 1993 року між нею та [PERSON] укладений шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану міста Рівне, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1595. Вона з чоловіком проживала разом з моменту укладення шлюбу до січня 2013 року, вели спільне господарство та володіли спільним майном, набутим за час перебування у шлюбі, на праві сумісної власності. Устаткування для виробництва меблів зазначене в договорі, придбане ними протягом 2007-2008 років за спільні кошти подружжя. У відповідності із ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і вони мають рівні права на його володіння, користування і розпорядження. Однак, їй не було відомо, що між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 був укладений згаданий вище Договір, вона не була повідомлений про місце та час його укладення та не давала згоди на укладення цього договору купівлі-продажу. Відсутність такої згоди з боку одного із подружжя при укладенні правочину є підставою для визнання його згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним. В поданих письмових запереченнях представник позивача-відповідача зазначив, що продане майно належить [PERSON] як фізичній особі - підприємцю, а тому не відноситься до спільного майна подружжя , а тому [PERSON] не може вимагати визнати договір купівлі-продажу недійсним. Крім того, зазначає, що слід застосувати строки позовною давності тривалістю у три роки та відмовити у задоволенні позовних вимог . В судовому засідання представник позивача - відповідача підтримала позовні вимоги в суді в повному обсязі, надала пояснення з обґрунтуванням його чинним законодавством просить суд визнати за [PERSON] право власності, звільнити з-під арешту та виключити з акту опису й арешту від 19.02.2013 року рухоме майно, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлений цивільний позов про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна визнала та не заперечила проти його задоволення, стосовно заявленого зустрічного позову , то просить суд відмовити у його задоволенні посилаючись на письмові заперечення. Представник відповідача - позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна не визнала, посилаючись на їх безпідставність, просить суд відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов просить суд задоволити та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставах зазначених в зустрічній позовній заяві . Представника відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції Коваль М. суду пояснила, що під час описку та складання акту був присутній відповідач [PERSON], який під час процедури опису майна нічого не повідомив з приводу вказаного майна, про існування договору купівлі-продажу на момент складання їй нічого не було відомо. Крім того подала письмову заяву, згідно якої просить суд проводити розгляд справи за їх відсутності. Оцінюючи пояснення учасників судового процесу, долучені в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити за недоведеністю, зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволити за наступних підстав. Судом встановлено , що провадженні відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 36627243 про примусове виконання ухвали Рівненського міського суду від 15.02.2013 року по справі № 569/2541/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 19 лютого 2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції Коваль Марією Василівною, в рамках виконавчого провадження № 36627243, складено акт опису і арешту майна. Загальна вартість вказаного майна відповідно до акту опису і арешту майна від 19.02.2013 року становить 118 920,00 грн. Позивач-відповідач [PERSON] посилається на ті обставини, що вказане майно (окрім генератора (п. 23 акту) належить йому на праві власності , а відтак накладення на нього арешту є неправомірним, посилаючись, що, 24.12.2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу за умовами якого йому було передано вищевказане майно. Однак суд не приймає вищевказаний договір до уваги з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Сукупністю досліджених доказів по справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з моменту укладення шлюбу до січня 2013 року, вели спільне господарство та володіли спільним майном, набутим за час перебування у шлюбі, на праві сумісної власності. Устаткування для виробництва меблів зазначене в договорі, було придбане ними протягом 2007-2008 років за спільні кошти подружжя. [PERSON] посилається на те, що майно продане за спірним договором купівлі-продажу являється майном фізичної особи-підприємця [PERSON] та на нього не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. Проте, з даним твердженням суд не може погодитися виходячи з наступного. Постановою Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі №56цс13 прийнято правову позицію, згідно якої, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ч. З ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У відповідності із ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і вони мають рівні права на його володіння, користування і розпорядження. Однак суд враховує ту обставину, що відповідачу-позивачу [PERSON] не було відомо, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, вона не була повідомленою про місце та час його укладення та не давала згоду на укладення цього договору купівлі-продажу. А тому , відсутність такої згоди з боку одного із подружжя при укладенні правочину є підставою для визнання його згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частина 1 ст. 31 Цивільного кодексу України передбачає, що, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Оскільки, загальна вартість проданого устаткування для виробництва меблів згідно договору становить 117 400,00 грн., то даний правочин виходить за межі дрібного побутового. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 10 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. А тому враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції [PERSON], [PERSON]про визнання права власності на майно та про зняття арешту з майна відмовити у зв" язку з його недоведеністю, натомість зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним слід задоволити. На підставі викладеного, ст.ст.10,15,16,203,215,216,368 ЦК України, ст. ст. 60,63,65 СК України

Outcome: dismissed