Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

Кеурючись ст..ст. 209, 218 ЦПК України, - ВИРІШИВ: Позов [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» про зміну дати звільнення з роботи за сумісництвом в позаурочний час, - задовольнити. Зобов'язати Державное підприємство «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» внести зміни до наказу № 74/к від 01.11.2014 р. а саме: змінити внесений запис про звільнення [PERSON] з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час вихователя ВСКП (671) вказавши дану звільнення не з 01.11.2013 р., а 29.10.2013 р. на підставі службової записки ВСКП (671) від 29.10.2013 р. №180. Стягнути з Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» на користь держави судовий збір 243 грн. 60 коп. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Суддя: ун. № 759/7026/14-ц пр. № 2/759/3300/14 РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 01 серпня 2014 року Святошинський районний суд м. Києві в складі: головуючого судді П»ятничук І.В., при секретарі Іванові К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» про зміну дати звільнення з роботи за сумісництвом в позаурочний час, суд, - ВСТАНОВИВ: Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Антонов» в особі Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» та просив суд постановити рішення, яким зобов»язати відповідача змінити дану звільнення з роботи за сумісництвом в позаурочний час з 01.11.2013 р. на 29.10.2013 р. згідно до наказу № 74/к на підставі службової записки ВСКП (671) №180 від 29.10.2013 р. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що позивач - [PERSON] працював в Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» начальником бюро планово-диспечерського цеху №20 з 01.12.2005 р. згідно до наказу №4095/к від 30 вересня 2013 р. звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно до наказу №6/к від 31.01.2013 р. позивач також працював на даному підприємстві на посаді вихователя (671) УК за сумісництвом в позаурочний час. 30.11.2013 р. на підставі його заяви йому було надано статус безробітного у Святошинському районному центрі зайнятості. В подальшому в результаті проведеної перевірки Святошинським районним центром зайнятості був складений акт №74 від 07.03.2014 р. про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». За висновком акту встановлено, що на час надання позивачу статусу безробітного а саме 30.10.2013 р. він - позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах та отримав дохід у 4 кварталі 2013 р. і надав недостовірну інформацію до центу зайнятості. Однак, як вказує позивач, фактично з 29.10.2013 р. на підприємстві він вже не працював і взагалі 29.10.2013 р. не працював і в м.Києві не знаходився. На його - позивача інформаційний запит до підприємства про перегляд дати звільнення за сумісництвом з 01.11.2013 р. на дату фактичного звільнення 29.10.2013 р. та надання наказу про звільнення, йому було відмовлено. Вказував суду на те, що відділ кадрів порушив процедуру звільнення і звільнив його за заявою про звільнення від 28.10.2013 р. та службовою запискою ВСКП (671) №180 від 29.10.2013 р. лише 01.11.2013 р. Враховуючи наведене просив заявлені вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити вказуючи на обставини викладені в позовній заяві, зазначав, що працював на підприємстві з 2005 р., в січні 2012 р. почав працювати на підприємстві на ? ставки у вільний від основної роботи час на посаді вихователя, після звільнення його за скороченням з основного місця роботи, 14.10.2013 р. звернувся до свого керівника [PERSON] та телефоном повідомив що хоче звільнитися, на що йому було вказано що слід відробити два тижня, відробивши два тижня 28.10.2013 р. ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням, більше він на роботу не виходив, а 28.10.2013 виїхав з знайомими в рамках проведення благодійної акції за межі м.Києва і повернувся лише 30.10.2010 р. Вказував суду на те, що підпис в плані роботи вихователя по бул.Вернадського 16-б на жовтень 2013 р. від його імені зроблено не ним, а також на те, що жодної домовленості між ним та [PERSON] про звільнення його з 01.11.2013 р. не існувало, оскільки якби дана домовленість існувала він би не подав заяву про надання статусу безробітного саме 30.10.2013 р., наголошував що з наказом про звільнення ознайомився тільки в суді. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала вказуючи на те, що дійсно 28.10.2013 р. позивач звернувся з заявою про звільнення, оскільки останній працював за сумісництвом і затримувати його не було виробничої потреби [PERSON] досягла з позивачем домовленості що звільнення позивача буде проведено з 01.11.2013 р. та повідомила позивачу що те, що 01.11.2013 р. йому слід з»явитись на підприємство ознайомитись з наказом про звільнення та отримати розрахунок, однак 01.11.2013 р. позивач на підприємство не з»явився. Звільнення позивача було проведено з 01.11.2013 р. оскільки на жовтень 2013 р. було вже складено план роботи вихователя по гуртожитку і позивач даний план роботи виконав. Крім того звертала увагу суду на те, що позивачем порушено вимоги ст..233 КЗпП України щодо строку звернення до суду. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] працював в Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» начальником бюро планово-диспечерського цеху №20 з 01.12.2005 р. згідно до наказу №4095/к від 30 вересня 2013 р. звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працював в Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» на ? ставки на посаді вихователя ВСКП УК. 28.10.2013 р. [PERSON] звернувся з заявою до директора з кадрових та соціально-побутових питань про звільнення з посади вихователя гуртожитку за власним бажанням ( а.с. 19), відповідно до даної заяви вбачається що 28.10.2013 р. на даній заяві зроблено відмітку про погодження [PERSON] 28.10.2013 р. а також вказано що звільнення слід провести з 01.11.2013 р. Як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 23) [PERSON] в жовтні 2013 р. нарахована та виплачена заробітна плата в розмірі 1008 грн. Відповідно до табелю обліку робочого часу позивач працював на вказаній посаді і виконував роботи як 28.10.2013 р. так і 29.10.2013 р., 30.10.2013 р. ( а.с. 32). Відповідно до наказу № 74/к та на підставі службової записки ВСКП (671) №180 від 29.10.2013 р.[PERSON] звільнений з роботи за сумісництвом в позаурочний від основної роботи час з 01.11.2013 р. ( а.с. 18). Як вбачається з матеріалів справи 20.10.2013 р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного центру зайнятості м.Києва з заявою про надання статусу безробітного і 30.11.2013 р. на підставі його заяви йому було надано статус безробітного у Святошинському районному центрі зайнятості. В подальшому в результаті проведеної перевірки Святошинським районним центром зайнятості був складений акт №74 від 07.03.2014 р. про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». За висновком акту встановлено, що на час надання позивачу статусу безробітного а саме 30.10.2013 р. він - позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах та отримав дохід у 4 кварталі 2013 р. і надав недостовірну інформацію до центу зайнятості. ( а.с. 6,7). Відповідно до інформаційного запиту від 28.02.2014 р. позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом в якому просив видати йому на руки наказ про звільнення а також змінити дату звільнення з 01.11.2013 р. на 29.10.2013 р. вказуючи на те що з 29.10.2013 р. він до роботи не приступав( а.с. 20) на вказане звернення 12.03.2014 р. отримано відповідь про те що підстав для зміни дати звільнення не вбачається, копію наказу про звільнення позивачу надана не була ( а.с. 5). Як вбачається з матеріалів справи 24.05.2012 р. позивач ознайомився з посадовою інструкціє вихователя сектору з обслуговування житлового фонду відділу соціально-комунального призначення управліня кадрів Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» ( а.с. 38-44). 29.10.2014 р. начальник ВСКП [PERSON] звернулась до суду з листом про включення до зведеного наказу по заводу наказ про звільнення [PERSON] з 01.11.2013 р. ( а.с. 45), як пояснює [PERSON] в своїй пояснювальній записці заступнику директора з кадрових питань Асташкіну В.І. звільнення позивача з роботи саме з першого числа наступного місяця мало місце оскільки план роботи вихователя гуртожитку був затверджений на жовтнеь місця та їй потрібен час для заміщення даної посади ( а.с. 25). Допитані судом в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали суду, а саме: -свідок [PERSON], що вона працює завідуючою гуртожитку в якому [PERSON] працював вихователем, табель обліку робочого часу складає саме вона, вказувала що позивач виконував свої обов»язки по підтриманню порядку в гуртожитку з 18 год. а вона працювала до 17 год. тому сама вона його не бачила, тільки зранку коли вона приходила на роботу то зміну їй здавав інший черговий який приймав зміну ввечері від [PERSON] - [PERSON] але оскільки в вказані дні 28.10, 29.10., 30.10.2013 р. жодних скарг та порушень порядку не було то з даного вона робить висновок що позивач на роботі був, особисто вона в дані дні його на роботі не бачила. -свідок [PERSON] суду пояснила що працює начальником ОСКН і до неї 28.10.2013 р. прийшов позивач і подав заяву про звільнення, саме з ним було погоджено дату звільнення з 01.11.2013 р. нею не повідомлялось позивачу коли він може отримати наказ про звільнення, вказувала що план роботи на жовтень 2013 р. складено позивачем. -свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] приблизно чотири роки, вказував що з 28.10.2013 р по 30.10.2013 р. був в відрядженні від Благодійної організації «Благодійний фонд «світло в темряві» разом з позивачем в м.Феодосія де вони були учасниками конференції на ПАТ «Феодосійський механічний завод» яка була присвячена працевлаштуванню інвалідів на підприємстві, може стверджувати що з 28.10. по 30.10. позивача в м.Києві не було, разом з ними їздив ще [PERSON] В підтвердження доводів позивача про те, що 28.10.2013 р., 29.10.2013 р. та 30.10.2013 р. він був відсутній в м.Києві та жодних трудових обов»язків не виконував позивачем суду надано посвідчення про відрядження №23 та №24 на його ім.»я та на ім.»я [PERSON] з яких вбачається, що дані особи з 28.10.2013 р. по 30.10.2013 р. були в відрядженні від Благодійної організації «Благодійний фонд «світло в темряві» в м.Феодосія де вони були учасниками конференції на ПАТ «Феодосійський механічний завод». Також слід зазначити що позивачем категорично заперечувалось що він особисто 28.10.2013 р. звертався до [PERSON] з заявою про звільнення, оскільки як вказує позивач кабінет данної особи знаходиться безпосередньо на території підприємства вхід на який дозволено лише по пропускам, який на його ім.»я не оформлявся і тому твердження сівдка не відповідають дійсності, зазначав що заяву про звільнення він залишив вахтеру гуртожитку яка і передала її свідку [PERSON], крім того наголошував що ним не підписувався план роботи на жовтень 2013 р. і його підпис є підробним наполягав на витребовуванні оригіналу даного плану для проведення почеркознавчої експертизи, однак представник відповідача вказуючи на те, що даний план не є документом суворої звітності і тому на даний час його знищено, хоча 28.05.2014 р. представником відповідача копія даного плана була надана в обґрунтування заперечень щодо заявлених вимог. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. за № 76 звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництвом у зв"язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, встановлено, що трудові книжки на осіб, які працюють за сумісництвом, ведуться лише за основним місцем роботи. Частиною 2 ст. 21 КЗпП України визначено, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Робота за сумісництвом регламентується Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 « Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та « Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» яке затверджене спільним наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством фінансів України від 28 червня 1993 року №43. Пунктом першим вищевказаного « Положення…» сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина ( підприємця, приватної особи) за наймом. Працівник, якій приймається на роботу за сумісництвом не повинен пред'являти власнику або уповноваженому ним органу трудову книжку; лише паспорт, заяву про прийняття на роботу, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера та, при прийнятті на роботу, що потребує спеціальних знань, - диплом або інший документ про набуту освіту, у разі потреби ще медичну книжку та права. Відповідно до пункту дев'ятого зазначеного положення запис до трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи і виділяється окремим рядком. Враховуючи наведене запис щодо роботи позивача за сумісництвом в трудову книжку зроблено не було. Під час ухвалення рішення суд, за нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує питання щодо обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи те, що запис в трудові книжці позивача про роботу за сумісництвом відповідачем не вчинявся оскільки позивач не вимагав щодо його вчинення, а наказ про звільнення позивачу взагалі вручено не було і на час розгляду справи в суді то суд не вважає що позивачем порушено встановлений законом строк позовної давності, оскільки про порушення прав він дізнався з акту №74 від 07.03.2014 р. про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а оскільки до суду позивач звернувся 24.04.2014 р. то строк визначений в ст..233 КЗпП України порушено не було. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене та те, що пояснення позивача на відміну від пояснень відповідача є логічними та послідовними, підтверджені відповідними доказами, а саме заявою про звільнення від 28.10.2013 р., поясненнями свідка [PERSON], посвідченнями про відрядження, а також і показами свідка відповідача [PERSON] яка вказувала що хоча і табелювала позивача в дні 28.10.2013 р, 29.10.2013 р., 30.10.2013 р. однак в дані дні особисто позивача не бачила, а також те, що жодним і з наданих суду відповідачем доказів не підтверджено про існування будь-яких домовленостей щодо звільнення позивача саме з 01.11.2013 р., а також дана домовленість не узгоджується з діями позивача який став на облік по безробіттю до Святошинського районного центру зайнятості 30.10.2013 р. тобто на час в який він не був безробітним. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved