Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради, третя особа: генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради» Єсипенко Світлана Володимирівна , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ № 62-к від 31.03.2020 року в частині звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. - визнати незаконним та скасувати наказ № 76-к від 21.04.2020 року «Про внесення змін до наказу № 62-к від 31.03.2020 року». - зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради» поновити [PERSON] на посаді лікаря-терапевта загально медичного персоналу. - стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.04.2020 року по 31.08.2021 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 222 080,21 гривень. - стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за несвоєчасну видачу трудової книжки з урахуванням індексу станом на 31.08.2021 у розмірі 2711,54 гривень. - стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював на посаді лікаря-терапевта у КУ «Одеська обласна туберкульозна лікарня» з 01.06.2010 року, з 01.03.2018 року КУ «Одеська обласна туберкульозна лікарня» було реорганізовано у Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради. Наказом № 62-к від 31.03.2020 року його було звільнено із займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. Оскільки на момент ухвалення цього наказу позивач був тимчасово непрацездатним, наказом № 76-к від 21.04.2020 року до наказу № 62-к від 31.03.2020 року було внесено зміни - дату звільнення було перенесено на 18.04.2020 року. Ці накази позивач вважає незаконними та необґрунтованими в зв`язку з порушенням норм трудового законодавства, які полягали в тому, що: -в порушення вимог ст. 49-4 КЗпП та ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не були проведені консультації з профспілкою щодо майбутнього звільнення певних працівників; такі консультації необхідно було провести не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, слід було надати первинній профспілковій організації інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників , яких це може стосуватись, а також провести консультації щодо заходів запобігання звільненням або зведенню їх кількості до мінімуму чи пом`якшення несприятливих наслідків звільнень; - позивач не був попереджений про звільнення його в зв`язку із скороченням штату, чим порушено положення ст. 49-2 КЗпП; - наказом № 18-ОД від 28.01.2020 року було затверджено список посад, які підлягають скороченню з 01.04.2020 року, де передбачалось скоротити одну посаду лікаря-терапевта амбулаторно-поліклінічного відділення, а позивач обіймав іншу посаду, яка віднесена до загально-медичного персоналу; - порушивши вимоги ст. 42 КЗпП, відповідач не проводив обговорення питання про переважне право працівників залишитись на роботі; як вважає позивач він мав таке право, оскільки має вищу кваліфікаційну категорію, є спеціалістом високої кваліфікації з високою продуктивністю праці, має наукові праці за фахом, має тривалий безперервний стаж роботи на посаді лікаря-терапевта на підприємстві; - розгляд подання роботодавця про звільнення первинною профспілковою організацією відбувся у відсутності позивача, чим порушено вимоги ст. 43 КЗпП, позивач взагалі не був повідомлений про розгляд зазначеного подання. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.04.2020 року по 31.08.2021 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 222 080,21 гривень, обґрунтувавши цю вимогу тим, що він був незаконно звільнений. Позивач поставив питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну видачу йому трудової книжку, обґрунтувавши цю вимогу тим, що всупереч положенням ст. 47 КЗпП трудову книжку та копію наказу про звільнення йому не було видано в день звільнення, хоч він в цей день знаходився на своєму робочому місці; трудову книжку він не просив надіслати йому поштою. Позивач просить стягнути з відповідача 25000 грн. за завдану йому моральну шкоду, пославшись на те, що після звільнення у нього погіршився як фізичний, так і душевний стан, порушились нормальні життєві зв`язки, ускладненим стало спілкування з рідними та друзями, внаслідок нервового збудження погіршився стан здоров`я, з`явилися головні болі та болі в області серця. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити на підставах викладених у відзиві на позов, вважає, що звільнення позивача було здійснено відповідно до трудового законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, якими сторони обґрунтовують свої пояснення, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді лікаря-терапевта у КУ «Одеська обласна туберкульозна лікарня» з 01.06.2010 року. 01.03.2018 року КУ «Одеська обласна туберкульозна лікарня» було реорганізовано у Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради. Наказом № 18-ОД від 28.01.2020 року було затверджено список посад, які підлягають скороченню з 01.04.2020 року. Наказом № 62-к від 31.03.2020 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. Наказом № 76-к від 21.04.2020 року були внесені зміни до наказу № 62-к від 31.03.2020 року, в частині дати звільнення, а саме дату звільнення було перенесено на 18.04.2020 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому слід враховувати переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається з урахуванням інших умов, як це передбачено ст. 42 КЗпП. Відповідно до ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору за зазначеною підставою може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Зазначені вимоги було порушено відповідачем, позивач не був повідомлений належним чином про розгляд подання про його звільнення профспілковою організацією. Відповідач надав копію акту від 29.01.2020 року про повідомлення позивача про збори профспілкової організації в телефонному режимі (а.с.83). Але відповідач не надав переконливих пояснень щодо того, чому саме так було повідомлено позивача про профспілкові збори, адже позивач знаходився на своєму робочому місці на протязі робочого часу, відповідач не надав пояснень з приводу того, чому повідомлення про профспілкові збори не було надано безпосередньо позивачеві. Таким чином, суд не вважає зазначений акт доказом належного повідомлення повивача. З протоколів проведення профспілкових зборів не вбачається, що на таких зборах обговорювалось питання про переваги певних працівників на залишення на роботі, чи було враховано ті переваги, на які посилався позивач. Суд також враховує, що відповідно до додатку до наказу № 18-ОД від 28.01.2020 року (а.с. 24) серед працівників загально медичного персоналу, які підлягають скороченню, посада лікаря-терапевта не зазначена. Дотримання вимог трудового законодавства під час звільнення позивача з посади було перевірено Одеською обласною організацією профспілки працівників охорони здоров`я України, яка у своєму висновку від 12.05.2020 року констатувала порушення норм трудового законодавства і рекомендувала головному лікарю Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради поновити порушені трудові права [PERSON] , скасувавши накази про його звільнення (а.с.44-47). На підставі наведеного, суд вважає, що позивача було звільнення незаконно, у зв`язку з чим слід визнати незаконним та скасувати наказ № 62-к від 31.03.2020 року в частині звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним та скасувати наказ № 76-к від 21.04.2020 року «Про змін до наказу № 62-к від 31.03.2020 року», а також поновити [PERSON] на посаді лікаря-терапевта загально медичного персоналу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради. Оскільки суд визнає звільнення позивача з посади незаконним, то відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині виплати відповідачем на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.04.2020 року по 31.08.2021 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 222 080,21 гривень. Ч. 2 ст. 235 КЗпП , встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну видачу йому трудової книжку не підлягають задоволенню, оскільки суд вирішив позитивно питання про виплату відповідачем на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.З) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі наведеного суд вважає, що позивачу не була спричинена моральна шкода, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Згідно п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря-терапевта загально медичного персоналу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради та стягнення заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial