Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

До Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання правочину дійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що 11.04.2000 між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири, що розташована: [ADDRESS], договір був посвідчений на Павлоградській товарній біржі 11.04.2000року. Позивач до суду не прибула, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просилапозов задовольнити. Відповідач до суду не прибув, про дату, час та місце розгляду був належним чином повідомлений, жодних заяв не надав. Третя особа: Павлоградська товарна біржа згідно із відомостями у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.12.2010 припинена. Суд постановив ухвалу про розгляд справи за наявними матеріалами заочно. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №\~1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно із ч. 2 ст. 219 ЦК України суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Судом встановлено, що [PERSON] набула права приватної власності на квартиру, що розташована: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.04.2000, зареєстрованого за №04/23-НД /а.с. 7/. За паспортом позивач - [PERSON], тобто, в договорі купівлі-продажу від 11.04.2000року неправильно зазначено її ім"я - "Анжела" замість "Анджела". Відповідно до ст. 227 Української РСР Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте спеціальною нормою: ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На момент укладення угоди законодавством не було заборонено укладати та реєструвати договори купівлі-продажу нерухомого майна на біржах. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11.04.2000 р. р. №04/23-НД є дійсним. На підставі наведеного та

Outcome: approved