Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 17.10.1998 року Дмитрівською сільською радою Фастівського району Київської області, оскільки, подружні стосунки не склалися, вони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб є формальним та подальше збереження сім»ї неможливе. [PERSON] в ході розгляду справи подала суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], який навчається в твердій грошовій сумі в розмірі 1250 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною двадцяти трьох років та стягнути з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1250 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до повноліття дитини. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що відповідач не допомагає матеріально утримувати їх спільних дітей, а витрати на їх виховання, розвиток та навчання є значними. В судове засідання позивач та відповідач не з»явились. Подали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі. Просили шлюб розірвати та відповідач не заперечував проти стягнення аліментів на утримання дітей в запропонованому позивачем розмірі, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в підготовчому судовому засіданні на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом встановлено, що 17.10.1998 року Дмитрівською сільською радою Фастівського району Київської області було зареєстровано шлюб між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11). Згідно із ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім'ї неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз'яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідача, тобто фактично шлюб не існує, а також враховуючи визнання відповідача за первісним позовом в повному обсязі, позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та законною, в зв»язку з чим підлягає задоволенню. Зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом із матір»ю - [PERSON] (а.с.30,31). Неповнолітній син сторін [PERSON] є на час розгляду справи неповнолітнім та студентом ДВНЗ «Київський транспортно-економічний коледж» з терміном навчання до 31.01.2020 року, що підтверджується договором № 124 від 04.08.2016 року (а.с.32). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що відповідач проживає окремо і домовленість між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх дітей. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб та визнання відповідачем позову в повному обсязі. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у твердій грошовій сумі в розмірі 1250 грн. на кожну дитину, щомісячно, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2018 рік" для дітей такого віку, який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі зустрічного позову до досягнення дітьми повноліття. Стягнення аліментів у вказаному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей в даному віці. Разом з тим, в частині вимог позивачки про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], який продовжує навчання до 23 років, суд вважає за необхідне зазначити про те, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, статтею 199 СК України передбачено обов»язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, а син позивачки хоч і навчається, але на даний час є неповнолітнім. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] з дня подачі зустрічного позову до досягнення ним повноліття, оскільки, син сторін хоч і навчається, однак, є неповнолітнім, а норми ст. 199 СК України стосуються повнолітніх дітей, які продовжують навчання, в зв»язку з чим в цій частині вимог слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне роз»яснити позивачу за зустрічним позовом її право звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітнього сина в разі продовження ним навчання після досягнення повноліття. На підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред'явлення зустрічного позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу сплачено суму судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 704 грн. 80 коп., вона підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача, а також приймаючи до уваги те, що позивач за зустрічним позовом звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial