Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить надати йому дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд їх з відповідачкою неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з ним без письмової згоди та супроводу відповідачки, як матері, з України за кордон до будь-яких країн світу, в тому числі країн Шенгенської угоди, Туреччини, Чорногорії, Хорватії, Ізраїлю, Мальтійської Республіки, США до досягнення дітьми повноліття. Крім того, просить надати йому дозвіл на оформлення всіх проїзних документів, пов»язаних із виїздом дітей з України за кордон до досягнення ними повноліття без письмової згоди матері. Посилається в позові на те, що перебував з відповідачкою в шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В 2011 році вони з відповідачкою розлучилися, однак зберігали нормальні відносини,він піклувався про дітей, влаштовував їх відпочинок за кордоном, куди вони їздили як з ним, так і з матір»ю. Діти звикли до цього і він бажає і в подальшому забезпечувати їм такий відпочином. Проте, влітку 2013 року відповідачка різко змінила своє відношення до нього та дітей, привела дітей до нього, віддала йому їх особисті речі, відмовляється з ними спілкуватися, участі в їх вихованні не приймає. На даний час діти проживають з ним і він бажає забезпечити їм нормальний рівень життя та відпочинок, у т.ч. за кордоном. В зв»язку з тим, що відповідачка відмовляється спілкуватися з ним, він не може вивезти дітей на відпочинок за кордон, т.я. оформлення документів для цього потребує участі обох батьків. Він неодноразово телефонував відповідачці з цього приводу, просив звернутися до нотаріуса з метою оформлення довіреності на його ім.»я, направляв їй СМС- повідомлення, листи та телеграми, спілкувався з нею електронною поштою, однак всі його численні прохання надати йому дозвіл на виїзд дітей за кордон нею ігноруються. Це привело до того, що як восени, так і взимку діти не змогли скористатися на канікулах можливістю відпочити за кордоном, провели канікули вдома і в зв»язку з небажанням відповідачки спілкуватися з ним з цього приводу він не зміг скористатися наявними у нього можливостями організувати дітям шкільні канікули за кордоном. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про час розгляду справи сповіщалася належним чином в порядку, передбаченому ч.6 ст.74 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставила. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, заслухавши думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача,виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З літа 2013 року за рішенням відповідачки діти стали проживати разом з позивачем і з цього часу він взяв на себе всю відповідальність за їх виховання, утримання та забезпечення їх фізичного та духовного розвитку. Представник позивача суду пояснила, що відповідачка уникає спілкування з позивачем, участі в житті дітей не приймає, намагання позивача оформити документи та відпочинок дітей за кордоном ігнорує, в зв»язку з чим діти під час осінніх та зимових канікул не змогли скористатися його можливістю організувати їм відпочином за кордоном. На звернення позивача до неї з цього приводу про нотаріальне оформлення відповідної заяви на виїзд дітей за кордон відповідачка не реагує. / а.с. 5 - 11 / Згідно з п.3 ч.3, ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. При цьому фізичні особи, які реалізують це право, повинні мати при собі відповідні документи, якими для дітей є проїзний документ дитини, порядок оформлення яких регламентується чинним законодавством. Відповідно до ст.4 Закону України « Про порядок виїзду з України та в»їзд в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Право фізичної особи на свободу пересування, як і будь-яке інше конституційне право, гарантується державою і не може бути скасоване. Це право означає не лише право пересування по території України, а й право громадянина України на виїзд з України, порядок здійснення якого врегульовано вище приведеним Законом. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380, оформлення паспорта / проїзного документа/ здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що повну відповідальність за матеріальне утримання, виховання та оздоровлення дітей сторін несе позивач, з яким проживають діти. Участі в утриманні, вихованні та оздоровленні дітей відповідачка не приймає. В той же час, при вирішенні питань про виїзд дітей на оздоровлення та відпочинок за кордон відповідачка, не дивлячись на неодноразові прохання позивача, нотаріального дозволу на оформлення проїзних документів та виїзд дітей за кордон не надає, уникаючи взагалі вирішення даних питань з позивачем. Представник позивача суду пояснила, що відповідачка взагалі уникає спілкування з позивачем у будь-якому вигляді, в тому числі і з приводу дітей та їх відпочинку. Статтею 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну /разом з батьками/. Виходячи з проголошеного Конвенцією права дитини, суд вважає, що діти сторін мають право безперешкодно виїжджати зі своєї країни на відпочином за кордон. Враховуючи викладене вище, а також те, що відповідачка чинить позивачу перешкоди в цьому шляхом уникання контактів з ним, обмежуючи таким чином можливості дітей та їх право на відпочином та оздоровлення, гарантовані законом, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Outcome: approved