Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-30 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з вказаним позовом, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без достатніх правових підстав набули у власність частину земельної ділянки, що належала на праві власності його матері [PERSON], яка в момент підписання договорів дарування земельних ділянок не в повній мірі розуміла значення своїх дій, і після смерті якої 12.04.2013 року виник спір про право між ним та територіальною громадою в особі [PERSON] міської ради щодо визнання спадщини відумерлою, а тому просить суд визнати недійсними чотири державні акти на право власності на землю від 18.02.2010 року, визнати недійсними два договори дарування земельних ділянок, укладених 19.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON], визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право власності на будинок № 21 по вул.Зарічній в м.Фастові та на земельну ділянку площею 0,413 га по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, що належала померлій згідно державного акту від 24.01.2000 року, та витребувати частину земельної ділянки, яка належала матері [PERSON], від відповідача [PERSON] шляхом скасування державної реєстрації на [PERSON] Ю.М. державних актів. В судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, навів пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача підтримала позицію свого довірителя та просила суд задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, до суду подав письмову заяву про слухання справи за його відсутності та про визнання позову в частині права позивача на спадщину (а.с.129). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про причине неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що отримані її довірителем в дар спірні земельні ділянки були оформлені в передбаченому законом порядку, а тому відсутні жодні правові підстави для позбавлення [PERSON] права власності на цю землю і витребування у нього земельних ділянок шляхом скасування їх державної реєстрації. Крім того, під час ухвалення рішення просить скасувати заходи забезпечення позову. Відповідач [PERSON] позов не визнав, з огляду на те, що договори дарування йому земельних ділянок 19.02.1010 року були укладені [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства. Свою волю щодо відчуження йому цієї землі [PERSON] неодноразово підтверджувала особисто, і зокрема, власноручно написаною нею 23.05.2011 року під час судового засідання заявою про те, що землю подарувала добровільно та жодних претензій до [PERSON] не має. Таким чином, земельні ділянки, які спадкодавця відчужила за три роки до своєї смерті, не входять до складу спадщини, а тому у позивача відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на ці земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його матері. Представник третьої особи Управління Держкомагенства у [PERSON] районі в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, до суду подав письмову заяву про слухання справи за його відсутності (а.с.66). Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін і їх представників та вивчивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Будинок в м.Фастові по вул. Зарічній, 21 належав на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 14.12.1988 року [PERSON] міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованому в [PERSON] МБТІ 22.12.1988 року Також згідно державного акту від 24.01.2000 року [PERSON] була власником двох земельних ділянок для обслуговування цього будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,413 га, без кадастрового номеру. 13.08.2009 року [PERSON] було подано заяву до ТОВ «Лідер Плюс» на виготовлення технічної документації на земельну ділянку з метою розподілу їх за цільовим призначенням та отримання окремих державних актів з кадастровими номерами. 28.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого відчужувач передав набувачу у власність 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 21 по вул.Зарічній в м.Фастові. Внаслідок розподілу належних [PERSON] на праві власності земельних ділянок загальною площею 0,413 га (в т.ч. за їх цільовим призначенням) вона 18.02.2010 року отримала чотири державних акти із розмежуванням цільового призначення та кадастровими номерами на земельні ділянки: площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0187, та площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0186, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0184, і площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0185, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 19.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори дарування земельних ділянок, згідно яких [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0187, розташовану по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0184, розташовану по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дві інші земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0186, розташована по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельна ділянка площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0185, розташована по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства залишились у власності [PERSON] З письмових матеріалів справи вбачається, що житловий будинок №21 по вул.Зарічній в м.Фастові розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0186, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка залишилась у власності [PERSON] 19.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування земельних ділянок, згідно яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0187, розташовану по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0184, розташовану по вул.Зарічній, 21 в м.Фастові, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 21.05.2010 року укладений 28.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання було розірвано, внаслідок чого у власність [PERSON] повернулось її майно, що було предметом договору довічного утримання, а саме: 2/5 частини будинку. 12 квітня 2013 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: на житловий будинок № 21 по вул.Зарічній в м.Фастові, на земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0186, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування зазначеного вище житлового будинку, та на земельну ділянку площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0185, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, згідно державних актів серії ЯИ № 206476, №206475 від 18.02.2010 року. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є - позивач, як син спадкодавиці. Спадщину після смерті прийняв позивач через своєчасне подання заяви нотаріусу. Відомостей про неприйняття спадщини іншими спадкоємцями позивачем суду не надано. Листом від 19.12.2013 року нотаріусом [PERSON] позивачу розяснено, що оскільки після розірвання договору довічного утримання [PERSON] не було здійснено державну реєстрацію на своє імя на 2/5 частини спадкового будинку, то на даний час в [PERSON] МБТІ зареєстровано право власності спадкодавиці лише на 3/5 частини спадкового будинку. Крім цього, з листа вбачається, що нотаріус не має можливості оформити право на спадкову земельну ділянку в звязку із ненаданням позивачем витягу із Державного земельного кадастру про належність, розмір та розташування спадкової землі. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які складають предмет позову в даній справі, суд виходить з наступного. З матеріалів справи слідує, що [PERSON], як власник чотирьох земельних ділянок, загальною площею 0,4108га, 19.02.2010 року подарувала дві із них [PERSON], а саме: земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0187, та земельну ділянку площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0184. Інші дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 0,0500 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0186, та земельна ділянка площею 0,1554 га, кадастровий номер 3211200000:03:002:0185, залишились у власності [PERSON] Н Як на підставу визнання недійсними договорів дарування [PERSON] [PERSON] двох земельних ділянок, позивач посилається на ту обставину, що його мати [PERSON] в момент їх підписання 19.02.2010 року не в повній мірі розуміла значення своїх дій, що, на думку позивача, підтверджується актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 79 від 06.03.2013 року. У викладеній в постанові пленуму ВСУ від 06.11.2009. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правовій позиції Верховний Суд України зазначає, що оскільки правове значення має стан особи саме в момент вчинення нею правочину, то оцінці підлягають також і дії особи з виконання такого правочину. Із досліджених судом письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] подарувала землю в 2009 році, свою волю щодо виконання цих договорів дарування підтвердила в суді письмовою заявою в травні 2011 року, і до своєї смерті в 2013 році жодних претензій до обдарованого не заявляла. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що протягом трьох років після підписання оспорюваних договорів дарування землі [PERSON] повною мірою усвідомлювала, що відчужила землю, в судовому засіданні письмово підтвердила свою волю щодо виконання цих правочинів, оскільки однозначно заявила, що землю подарувала добровільно та жодних претензій до обдарованого [PERSON] у неї немає. Такі дії [PERSON] щодо виконання укладених нею в 2009 році договорів дарування частини належної їй земельної ділянки свідчать про усвідомлення нею самої події відчуження землі та про наявність її особистої волі на виконання цих правочинів. Вищий спеціалізований суд України Інформаційному листі ВССУ №10 від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобовязань, що виникають із договорів та інших правочинів» наголошує, що підставою для визнання правочину недійсним за вказаної ст.225 ЦК підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. В справі 20-96/09, матеріали якої оглядались в судовому засіданні, за ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 26.08.2009 року було призначено судову психіатричну експертизу [PERSON] з метою визнання її недієздатною. Відповідно до акту судової психіатричної експертизи від 04.09.2009 року експертами зроблено висновок, що [PERSON] може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 13 серпня 2014 року в даній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку №1059 від 15.12.2014 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи [PERSON] на час складання договору дарування двох земельних ділянок з гр.[PERSON] від 19.02.2010 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Таким чином, з врахуванням як зовнішніх обставин, так і письмових матеріалів справи, а також висновку судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку про відсутність абсолютної неспроможності у [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент підписання нею договорів дарування земельних ділянок. Із змісту позовних вимог також слідує, що позивач просить витребувати у теперішнього власника [PERSON] спірні земельні ділянки через відсутність у [PERSON] права на відчуження цієї землі, посилаючись на ст.388 ЦК України Проте, ці вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України право на витребування майна від набувача належить виключно власнику цього майна та лише у трьох випадках, коли 1) майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, 2)майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, 3) майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 3 ЦПК України особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в Постанові Пленуму ВСУ від 6.11.09 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обовязковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у звязку з його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, та що особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним лише у тому разі, якщо: 1) вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, 2) а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. Отже, позивач фактично просить визнати недійсними договори дарування за обставин, з якими законодавець не повязує можливості визнання цих договорів недійсними. Таким чином, та обставина, що мати позивача [PERSON] за три роки до своєї смерті подарувала [PERSON] належні їй на праві власності земельні ділянки, а він, в свою чергу, відчужив їх [PERSON], жодним чином не порушує будь яких прав позивача, та не може бути підставою для визнання їх недійсними, оскільки він ніколи не був власником цієї землі та не був стороною оскаржуваних ним правочинів. В постанові Верховного Суду України від 14.03.07 р., на підставі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовано рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення прав власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Тому суд, враховуючи практику Європейського суду, критично оцінює посилання позивача як на підставу визнання недійсними державних актів на зазначення в договорі дарування іншого кадастрового номеру відчужуваної земельної ділянки, вважаючи це опискою, що не може тягнути таких наслідків як визнання недійсним державного акту. Що стосується визнання за позивачем права на спадщину, то оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач, як спадкоємець першої черги спадкування за законом, має право на спадщину після смерті [PERSON], а саме: на будинок №21 по вул. Зарічній в м.Фастові та на дві земельні ділянки площею 0,0500 га для обслуговування цього будинку та площею 0,1554 га для ведення особистого селянського господарства. Проте, відповідно до вимог закону при розгляді даної категорії справ суд повинен зясувати обсяг спадкового майна, його вартість та коло інших спадкоємців, які повинні приймати участь у справі в якості відповідачів. Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є позивач, який звернувся до нотаріальної контори. Виходячи зі змісту спадкової справи долученої до матеріалів справи (а.с. 149-155). Інші спадкоємці - в разі їх наявності, до нотаріуса не звертались, ні до судового розгляду, ні під час нього про своє право на спадщину не заявляли. Тому, суд не погоджується з позицією представника [PERSON] щодо неналежного відповідача і рахує, що [PERSON] міська рада може вважатися належними відповідачами в цій частині позовних вимог, оскільки вказана спадщина фактично є відумерлою, в зв»язку з чим, відповідно до ст..1277 ЦК України право на її отримання може мати територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування [PERSON] міської ради, за місцем відкриття спадщини. Також, суд вважає, що позивачем надані суду належні докази відсутності у нього умов для оформлення в нотаріальній конторі права власності на спадкове майно після смерті [PERSON], що підтверджується відмовою Державної нотаріальної контори (а.с.18-19). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на спадщину є такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial