Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. 20 січня 1997 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Ж.М. було посвідчено договір дарування між її матір`ю [PERSON] (як дарувальником) та нею [PERSON] (як обдарованою) щодо трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстр. № 1-155). Право власності зареєстроване за нею на підставі зазначеного договору Нікопольським МБТІ 04.02.1997 року (№ запису 16, реєстрова книга 39). З моменту отримання зазначеної квартири в дар вона володіла нею та була в ній зареєстрована. Її мати також мешкала в цій квартирі до дня смерті. [INFO] її мати померла. В жовтні 2016 року вона знялась з реєстрації в зазначеній квартирі та зареєструвалася за іншою адресою: [ADDRESS] . На даний момент в неї виникла необхідність знятися з реєстрації по [ADDRESS] та знову зареєструватися за адресою: [ADDRESS] . З цих підстав вона звернулась до відділу «Центр надання адміністративних послуг м.Нікополя» Управління адміністративних послуг та дозвільних процедур виконавчого комітету Нікопольської міської ради. Однак, їй було відмовлено в наданні цієї адміністративної послуги з тих підстав, що її прізвище вказано в правовстановлюючому документі - договорі дарування від 20.01.1997 року як « [PERSON] », що не збігається з її прізвищем, зазначеним в паспорті - « [PERSON] ». Тобто, належність їй цього правовстановлюючого документу (договору дарування від 20.01.1997 року) - не підтверджується. Запис про реєстрацію права власності за даним договором вчинена Нікопольським МБТІ 04.02.1997 року російською мовою, що підтверджується довідкою зазначеного органу від 24.06.2020 року № 849, що також не дає можливості встановити належність їй даного правовстановлюючого документу. Запис про власника в технічному паспорті, виданому в грудні 1996 року на її замовлення, також вчинений російською мовою. Через зазначені обставини вона як власник квартири не може вільно розпоряджатися належним їй майном, чим порушуються її права. Вищезазначені розбіжності виникли в результаті неоднакового перекладу її прізвища з російської на українську мову. Через зазначене у неї виникла необхідність встановити факт належності їй правовстановлюючого документу, а саме: договору дарування від 20.01.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Ж.М., реєстр. № 1-155. Відповідно до ч.1 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики, розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, імя, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності право встановлюючого документу. Згідно з роз`ясненнями пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: -згідно з законом, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; -чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; -заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; -встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.12 зазначеної Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть. Інше. Для підтвердження належності їй вищезазначеного правовстановлюючого документу зазначає наступне. Вона - [PERSON] - народилася [INFO] від шлюбу [PERSON] та [PERSON] . 05.07.1986 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (свідоцтво про укладення шлюбу складено російською мовою). Правильність написання її прізвища українською мовою як « [PERSON] » підтверджується паспортом її чоловіка. Паспорт громадянина України отримала [INFO] . Згідно паспорту громадянина України, її прізвище правильно пишеться « [PERSON] », що також підтверджується іншими доказами, а саме: карткою платника податків, виданою Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією на її ім`я 14.11.2000 року; іншими документами, складеними в процесі її трудової діяльності. Також вважає, що її паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію в квартирі щодо якої укладено договір дарування від 20.01.1997 року є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт належності їй договору дарування на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Факт належності їй правовстановлюючого документу - договору дарування від 20.01.1997 року - породжує для неї юридичні наслідки і від нього залежить можливість реалізації права власності на належне їй нерухоме майно, оскільки допущена в ньому помилка унеможливлює для неї розпорядження своєю власністю. Крім того, виправити допущену в договорі помилку приватним нотаріусом, який видав цей документ, неможливо через відсутність приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу в Єдиному реєстрі нотаріусів. Будь-якого іншого порядку встановлення факту належності особі правовстановлюючого документа законодавством України не передбачений. Установити факт належності документу можливо тільки в суді, тому вона вимушена звернутися до суду з цією заявою. Заявниця в судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги заяви підтримала (а.с.24). Заінтересована особа до суду також не прибула, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність (а.с.25). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами, можуть встановлюватися факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Як встановлено в судовому засіданні, прізвище, ім`я та по батькові заявниці, згідно паспорту громадянина України, - [PERSON] (а.с.16-17). 20.01.1997 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Ж.М. було посвідчено договір дарування між матір`ю заявниці [PERSON] (як дарувальником) та заявницею (як обдарованою) щодо трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстр. № 1-155) (а.с.4). Право власності зареєстроване за нею на підставі зазначеного договору Нікопольським МБТІ 04.02.1997 року (№ запису 16, реєстрова книга 39) (а.с.4зв). З моменту отримання зазначеної квартири в дар заявниця володіла нею та була в ній зареєстрована (а.с.5-7, 16 зв). [INFO] мати заявниці померла (а.с.10). В жовтні 2016 року заявниця знялась з реєстрації в зазначеній квартирі та зареєструвалася за іншою адресою: [ADDRESS] (а.с.17). На даний момент в заявниці виникла необхідність знятися з реєстрації по [ADDRESS] та знову зареєструватися за адресою: [ADDRESS] . З цих підстав заявниця звернулась до відділу «Центр надання адміністративних послуг м.Нікополя» Управління адміністративних послуг та дозвільних процедур виконавчого комітету Нікопольської міської ради. Однак, їй було відмовлено в наданні цієї адміністративної послуги з тих підстав, що її прізвище вказано в договорі дарування від 20.01.1997 року як « [PERSON] », що не збігається з її прізвищем, зазначеним в паспорті - « [PERSON] ». На думку заявниці, вищезазначені розбіжності виникли в результаті неоднакового перекладу її прізвища з російської на українську мову. Будь-якого іншого порядку встановлення факту належності особі правовстановлюючого документа, ніж звернення до суду, законодавством України не передбачено. За таких обставин суд вважає за можливе вимоги заявниці задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved