Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.07.2020 року звернувся до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні та визнання права власності на частку у нерухомому майні відповідно до якого просить припинити право власності відповідачів на належну кожному з них 1/3 частку квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на вказані частки у нерухомому майні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірна квартира відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого коломийським МБТІ від 27.02.1996 року належала на праві спільної сумісної власності його матері [PERSON] та братам-відповідачам [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частині. Після смерті матері він успадкував належну їй частку у квартирі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Мотрук Н.Д., за реєстром №2267 від 23.11.2018 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147039284 від 27.11.2018 року за ним зареєстрована на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] , співвласниками інших 2/3 часток вказаної квартири є відповідачі. Спільне користування та володіння сторонами у справі квартирою за адресою [ADDRESS] є неможливим через те, що відповідачі на протязі останніх двадцяти років проживають на території Російської Федерації, не спілкуються з позивачем, не підтримують родинних відносин та не приймають участі в утриманні спільного майна. Позивач неодноразово намагався налагодити контакт із відповідачами та врегулювати питання щодо подальшого порядку користування квартирою, однак останні на повідомлення та телефонні дзвінки не відповідають. Враховуючи те, що частки сторін у праві власності є рівними, а їх виділення в натурі є неможливим, через що позивач позбавлений можливості у повній мірі реалізувати свої права власника, провести ремонт чи здати квартиру в оренд, виникла необхідність вирішення подальшої долі квартири. На думку позивача, припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди їх правам та інтересам, зважаючи на те, що їх частка у майні є незначною, останні тривалий час проживають за межами України та мають постійне місце проживання на території Російської Федерації, де володіють іншим нерухомим майном. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 03.08.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 25.08.2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.10.2020 року у вказаній справі направлено судове доручення компетентному суду Російської Федерації, на час виконання якого провадження у справі було зупинено. Ухвалою суду від 24.05.2021 року провадження у даній справі було поновлено та призначено у ній підготовче судове засідання. 27.10.2021 року на адресу суду надійшли заяви відповідачів у справі [PERSON] [PERSON] , в яких останні вказали, що підготовче судове засідання просять проводити у їхній відсутності, заявлені позовні вимоги визнають у повному обсязі та щодо задоволення позову не заперечують. Зазначили, що кожен із них отримав від позивача [PERSON] грошову компенсацію за належну їм частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] у сумі 59409,20 грн. та вказали, що відмова від права власності на частку у квартирі та припинення права власності не завдає відповідачам та членам їхніх сімей істотної шкоди, оскільки вони мають постійне місце проживання на території Російської Федерації та в майбутньому не планують повертатись на проживання на територію України. Ухвалою суду від 29.11.2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Попович В.І. не з`явилися, проте позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутності та відсутності його представника. Вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, 01.12.2021 року повторно направили на адресу суду письмові заяви, що надійшли до суду 21.12.2021 року, в яких вказали, що просять розгляд справи проводити у їхній відсутності. Зазначили, що відносно задоволення позову не заперечують та підтвердили, що кожен із них отримав від позивача [PERSON] грошову компенсацію за належну частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] у сумі 59409,20 грн. Підтвердили, що відмова від права власності на частку у квартирі та припинення права власності не завдасть відповідачам та членам їхніх сімей істотної шкоди, оскільки вони мають постійне місце проживання на території Російської Федерації та в майбутньому не планують повертатись на проживання на територію України. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] у рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Коломийським МБТІ 27.02.1995 року на підставі розпорядження №197 від 10.10.1994 року. Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів, виданої ОКП « Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 28.08.2019 року за вих. №64773 згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у реєстровій книзі №Д1 за реєстраційним №1853 на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частці за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.02.1995 року Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням №197 від 10.10.1994 року. [INFO] мати позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Яремчанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 25.04.2018 року. Відповідно до заповіту від 24.06.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Мотрук Н.Д., за реєстром №581, [PERSON] усе належне їй на день смерті майно заповіла своєму сину-позивачу [PERSON] 23.11.2018 року державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Мотрук Н.Д. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за реєстром №2267, відповідно до якого останній успадкував належну його матері [PERSON] 1/3 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147039284 від 27.11.2018 року за позивачем зареєстрована на праві спільної часткової власності 1/3 частка квартири [ADDRESS] відповідно до рішення державного нотаріуса Яремчанської міської державної нотаріальної контори Мотрук Н.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям індексного розділу ) індексний номер:44273300 від 27.11.2018 року. Відповідно до записів у будинковій книзі на квартиру [ADDRESS] у вказаній квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON] , який знятий із реєстрації 21.09.2006 року у зв`язку із виїздом у м. Тюмень, Російська Федерація. Із технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 29.08.2017 року, вбачається, що зазначена квартира має загальну площу 65,6 кв.м., та складається із трьох кімнат площею 17,6 кв.м, 12,0 кв.м. та 9,1 кв.м., кухні площею 8,6 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., туалету площею 1,3 кв.м., коридора площею 8,0 кв.м, вбудованої шафи площею 0,8 кв.м., комори площею 1,2 кв.м , лоджії площею 4,2 кв.м. З даного слідує, що у квартирі наявні місця загального користування, а тому виділити частку кожної зі сторін у справі із збереженням функціонального призначення даної квартири як житла, неможливо. Згідно звіту про ринкову вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] , виконаного ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 20.08.2020 року, ринкова вартість зазначеної квартири без врахування ПДВ становить 178227 грн. В силу положень ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У частині 1 ст.346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного постанові від 24.02. 2016 року у цивільній справі №6-2784цс15, положеннями статті 365ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У постанові від 23.11.2016 року по цивільній справі №6-1943цс16 Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») у статті 365ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Таким чином, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. При цьому висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що частки сторін у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є рівними, виділ їх натурі відповідно до технічних характеристик житла є неможливим, при цьому співвласники квартири не в змозі самостійно врегулювати питання їх спільного володіння та користування зазначеним майном, оскільки відповідачі тривалий час у квартирі не проживають та не несуть витрат по утриманню майна. У направлених на адресу суду письмових заявах відповідачі [PERSON] , [PERSON] зазначили, що отримали від позивачів грошові кошти у розмірі 59409,20 грн. кожен, як компенсацію вартості 1/3 частки у праві спільної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] та підтвердили, що припинення права на частку у спільній власності не завдасть їм та членам їхніх сімей істотної шкоди, оскільки вони проживають на території Російської Федерації, де забезпечені житлом та повертатись у майбутньому на проживання в Україну не планують. Таким чином судом встановлено, що виділ в натурі часток співвласників, як і спільне володіння і користування квартирою є неможливим, відповідачі [PERSON] , [PERSON] не заперечують проти припинення їх права у спільній частковій власності, отримали грошові кошти в якості компенсації за належну кожному із них 1/3 частку у квартирі, припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів та членів їх сімей, оскільки останні у квартирі не проживають та у направлених до суду заявах підтвердили, що забезпечені житлом на території Російської Федерації, де проживають на постійній основі. Зазначені обставини є визначальними при вирішенні даного позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. За приписами ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 59409,20 грн. як компенсацію вартості 1/3 частки кожного із них у праві спільної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права на майно слід задовольнити, припинити право власності відповідачів на належну кожному із них 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що перебуває у спільній частковій власності та визнати право власності на вказані частки спільного майна за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачами до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд приходить до переконання, що позивачу [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого ним при поданні позову у сумі 1189,14 грн. Оскільки позивач не просив суд покладати на відповідачів понесені ним судові витрати, а тому в цій частині суд не вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Outcome: approved