Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 лютого 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що від шлюбу з відповідачем [PERSON] має доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач є батьком вказаної дитини, однак протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дитини, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, не утримує її, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити. У зв'язку з цим просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно зазначеної неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно є батьком неповнолітньої [PERSON], яка після розлучення проживає з позивачем. Вважає наведені позивачем твердженні безпідставними. Зазначив, що підстав для його позбавлення батьківських прав не має, однак, проти позову не заперечує, оскільки так вирішила позивач. Представник служби у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Контузорова Н.І. позов не підтримала, просила відмовити в його задоволенні, та надала до суду висновок №01-29/335 від 27 лютого 2015 року про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, а також представника третьої особи, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи суд встановив наступне. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується судом лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Водночас, безумовних доказів злісно ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо зазначених дітей судом не отримано. В абз.2 п.18 вказаної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що зважаючи на крайність такого заходу, як позбавлення батьківських прав, суд у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків (одного з них), з урахуванням характеру такої поведінки, особи, інших конкретних обставин справи може відмовити в позові про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав є виключно крайнім заходом, як таким, що не в повній мірі відповідає його інтересам, інтересам неповнолітньої дитини та суперечить моральним засадам суспільства, а тому приходить до висновку про необхідність попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї неповнолітньої доньки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed