Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

В провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя знаходиться справа за позовом [PERSON] до Дослідного господарства «Новатор» про стягнення суми компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням заяви про уточненення позовних вимог від 09.12.2015 року). Відповідно до уточненої позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 45163,04 грн., а також моральну шкоду, яка спричинена діями відповідача та полягає у моральних стражданнях, повязаних з відсутністю коштів на існування та необхідністю захищати свої законні права у суді, у розмірі 10000,00 грн. У судовому засіданні представник позивач адвокат [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та уточненні до неї. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач надав суду відзив на позов у якому проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 червня 2003 року, [PERSON], був прийнятий по переводу на роботу в Державне дослідне господарство «Новатор» провідним бухгалтером. 06.09.2011 року Державне дослідне господарство «Новатор» було перейменовано в Державне підприємство «Дослідне господарство «Елітне» Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України». 20.04.2016 року Державне дослідне господарство «Елітне» було перейменовано в Державне підприємство «Дослідне господарство «Новатор» Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України» Відповідно до частини третьої ст. 24 Кодексу законів про працю України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Керівником підприємства було видано наказ від 02.06.2003р. № 2-к про прийняття позивача на роботу. Виникнення трудових відносин зумовило виникнення взаємних прав і обовязків у відповідності до норм КЗпП України та інших актів трудового законодавства, зокрема щодо виплати заробітної плати та проведення розрахунків у разі звільнення. 15 січня 2015 року наказом №3-к від 15.01.2015 року [PERSON] був звільнений з посади головного бухгалтера за власним бажанням ст. 38 КЗпП. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із тимчасовою затримкою розрахунку при звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Верховний Суд України у постанові №6-419цс16 від 14.09.2016 року сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час затримки розрахунку при звільненні. Так, при визначені розміру середнього заробітку враховуються положення постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» від 08.02.1995 року №100. Відповідно до норм абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку час середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями р. III Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, довідки щодо середньоденної заробітної плати позивача не надав, вимоги ухвали суду про надання довідки щодо середньоденної заробітної плати позивача не виконав, а отже суд виходить з даних наданих позивачем. Так, середньоденна заробітна плата позивача за останні два повних відпрацьованих місяці (листопад та грудень 2014 року) становить 217,13 гривень, що підтверджується копіями розрахункових листів за листопад, грудень 2014 року (а.с.117,118). Позивача звільнено 15.01.2015 року наказом №3-к, що підтверджується копією трудової книжки із відповідною відміткою (а.с.7,8). Відповідач здійснив погашення суми боргу із заробітної плати вже після подання позовної заяви до суду, а саме 16 листопада 2015 року. Відтак, з дати звільнення по дату фактичного погашення боргу пройшло 208 робочі дні, отже загальна сума середнього заробітку становить 45163,04 грн. Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року №6-144ц 13. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязані відшкодувати завдану ними моральну шкоду працівнику. Ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки відповідач внаслідок тривалої не виплати заробітної плати, спричинив позивачу моральних страждань повязаних з відсутністю грошових коштів для свого існування та для існування своєї родини. За цих обставин, діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає в перенесеному душевному хвилюванні, яке відобразилося на його емоційному стані. Заявлену суму\~моральної шкоди\~в розмірі\~10000,00\~грн.\~суд вважає\~значно завищеною,\~та такою,\~що не\~відповідає тяжкості\~заподіяних моральних\~страждань та вимогам\~розумності і\~справедливості, у зв'язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на оплату судового збору в розмірі 501,63 грн.

Outcome: partial