Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2015 року позовні вимоги [PERSON] роз»єднані в окремі провадження та в даному провадженні розглядалися вимоги про поділ спільного майна подружжя. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за час шлюбу з відповідачем ними була придбана квартира [ADDRESS]. З середини квітня 2015 року сторони разом не проживають, малолітня дитина [PERSON] проживає разом з позивачем. Враховуючи той факт, що аліменти на утримання дитини будуть становити мінімум - приблизно 309 грн. 60 коп., то позивач вважає, що при розподілі спільного майна, вона має право на більшу частку відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України. Тому просить суд виділити їй із спільного майна подружжя 2/3 частки [ADDRESS]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2016 року провадження по справі за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя в частині поділу рухомого майна у зв»язку з відмовою позивача від позову закрито. В судовому засіданні позивач та її представник просять суд виділити із спільного майна подружжя [PERSON] 2\\3 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] 1\\3 частину квартири [ADDRESS] Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнав та пояснив, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за його власні кошти, які він отримав в борг у свого батька, та які повернув в 2016 році. Також звернувся до суду з зустрічним позовом та просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 17391,78 грн., як компенсацію ? частини грошових коштів, які знаходились станом на 27.04.2015 року на депозитних та карткових рахунках позивача, які відкриті у ПАТ «Дельта Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 03.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.18). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Статтею 69 СК України передбачено, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За час сумісного проживання у власність подружжя набуто квартиру [ADDRESS] та рухоме майно, від поділу якого позивач відмовилась та грошові кошти, які знаходяться на рахунку в ПАТ КБ «Приват банк». Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заперечуючи проти первісного позову відповідач пояснив, що спірна квартира була придбана ним за власні кошти, оскільки дані кошти він отримав в борг від свого батька та розрахувався зі боргом самостійно. В обгрунтування своїх заперечень щодо первісного позову відповідач надав копію договору позики від 11.01.2012 року, копію розписки про отримання позики, копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року про відкриття провадження, копію позовної заяви. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Оцінюючи вказані докази суд приходить до наступного висновку. 11.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надає [PERSON] грошові кошти у сумі 732 246 грн. 07 коп. (а.с.167-168). Позика надається з метою придбання [PERSON] боргового цінного паперу - Заставна серії АА № 001476 та з метою подальшого обміну на двокімнатну квартиру [ADDRESS] На підтвердження факту отримання грошей, сторонами договору позики складена розписка (а.с.169). В той же день 11.01.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» був укладений договір купівлі-продажу заставної (а.с.170-173). Згідно платіжного доручення від 12.01.2012 року [PERSON] оплатив заставну в сумі 732246 грн. 07 коп. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Зважаючи на той факт, що [PERSON] було укладено договір позики з [PERSON] на суму 732246 грн. 07 коп. з метою придбання заставної для набуття права власності на [ADDRESS], суд приходить до висновку, що отримані грошові кошти являються спільним майном подружжя, оскільки [PERSON] вважався таким, що діяв за згодою [PERSON] Крім цього, батько відповідача пред»явив позов до Печерського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики до двох, а саме: до [PERSON] та [PERSON], що ще раз підтверджує той факт, що кошти, які були отримані в борг [PERSON], були надані йому фактично для придбання житла для сім»ї і обов»язок повернення покладений на двох із подружжя. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, у відповідності до положень ст. 70 СК України. Висуваючи вимогу про виділ 2\\3 частки квартири [ADDRESS] в м, позивача [PERSON] аргументує це тим, що аліменти на утримання їхньої дитини - [PERSON], яка проживає з нею, будуть становити близько 309 грн. 60 коп. та у розумінні ч. 3 ст. 70 СК України має право на більшу частку. Однак, суд не може погодитись з вказаним з огляду на те, що відповідачем [PERSON] були надані підтверджуючі докази того, що аліменти, за рішенням суду від 12.06.2015 року становлять, в середньому 2000 грн. (1/4 від заробітку) (201,202,203,204). До того ж відповідач надав копію квитанцій про перерахунок [PERSON] грошових коштів у розмірі 1000 грн. (а.с.206,207), що свідчить про його беззаперечну участь в утриманні дитини та рівність при поділі спільного сумісного майна подружжя. А тому суд вважає, що [ADDRESS] в м Києві підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Розглядаючи вимогу [PERSON] за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] грошові кошти у сумі 17391,78 грн., як компенсацію ? частини грошових коштів, які знаходились станом на 27.04.2015 року на депозитних та карткових рахунках позивача, які відкриті у ПАТ «Дельта Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», суд приходить до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню. Відповідачем [PERSON] заявлялось клопотання про витребування доказів з банківських установ (ПАТ «Дельта Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), а саме: надати інформацію про наявність карткових, депозитних, поточних рахунків за період з 03.09.2010 року по 23.11.2015 року (а.с.135-136). На ухвалу суду, була надана відповідь від ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої у [PERSON], у період сумісного проживання, на картковому рахунку знаходилось 7629 грн. 76 коп., які суд визнає спільною сумісною власністю. Таким чином, з [PERSON] підлягаю стягненню на користь [PERSON] компенсацію 1\\2 частини грошових коштів в сумі 3214 грн. 88 коп. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обидва позови підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial