Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

в Острозький районний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах яких діє [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба в справах дітей виконавчого комітету Острозької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] звернулася [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності, як спадкоємцю [PERSON] , належить будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] . Зазначає, що у зазначеному житловому будинку, зареєстровані, але не проживають відповідачі [PERSON] та її діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Договір найму житла між нею та відповідачами не укладався та у Острозькій міській раді Рівненської області не реєструвався. Вказує, що відповідачі не проживають у вказаному будинку із серпня 2016 по теперішній час, не беруть участі в утриманні будинку та на оплату витрат по житлово-комунальних послугах. Всі особисті речі та майно відповідачів за даною адресою відсутні. Вказує, що відповідачі членами її сім`ї та членами сім`ї її покійного батька [PERSON] , який був попереднім власником житла, не являються, не ведуть з позивачем спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, та вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком, передбачених ст.71 ЖК України, немає. Окрім того вказує, що на даний час будинок не придатний до проживання та знаходиться в напівзруйнованому стані. В даному будинку проживав двоюрідний брат позивача [PERSON] з сім`єю - [PERSON] та трьома дітьми. Вказує, що [PERSON] привів будинок до такого стану, оскільки вів непристойний спосіб життя. На даний час [PERSON] помер. Зазначає, що наявність реєстрації відповідачів за вказаною адресою відповідачів, обмежує її у здійсненні прав щодо володіння та розпоряджання на власний розсуд своїм майном. Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у належному їй будинку, а факт їх реєстрації створює їй перешкоди в користуванні своїм майном, просить усунути їй перешкоди в користуванні своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Острозького районного суду від 20.05.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. Правом подати відзив на позов у встановлений строк відповідачі не скористалися. Ухвалою від 28.07.2021 закрито підготовче провадження у справі. Інших процесуальних дій не вчинялося. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності заяви про зміну місця про\-живання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію пові\-домлення або виклику, на останню відому судо\-ві адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою біль\-ше не проживає або не знаходиться, а також через оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України - http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/. Заперечень проти позову відповідач не подавали, жодних клопотань від їх імені на адресу суду не надходило. Суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що позивачу належить будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №196918522 сформованим 20.01.2020. Вказує, що у даному будинку також є зареєстрованими відповідачі [PERSON] та її діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які там не проживають. Договір найму житла між позивачем та відповідачами не укладався. Вказує, що реєстрація відповідачів створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність їх реєстрації фактично унеможливлює належне розпорядження нею своєю власністю. Зазначив, що відповідачі не проживають у даному будинку та не користуються ним, не беруть участі у витратах на його утримання. За час проживання в будинку призвели його до напівзруйнованого стану, що унеможливлює проживання в ньому. Вказуючи на те, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , в підготовчому засіданні позов не визнала. В подальшому в судове засідання не з`явилась. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Острозької міської ради Рівненської області вважає, що визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом порушить їх права, при вирішенні зазначеного спору покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по [ADDRESS] по сусідству з будинком, що належить позивачу. Їй відомо, що в належному позивачу будинку деякий час проживали [PERSON] з сім`єю - [PERSON] та трьома дітьми. Зазначила, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] разом з дітьми виїхала з даного будинку та не проживає там з 2016 року. Вказала, що протягом тривалого часу там взагалі ніхто не проживає. Особистих речей відповідачів в будинку немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає в по сусідству з будинком, що належить позивачу, з 1978 року. Йому відомо, що в даному будинку деякий час проживав [PERSON] разом з [PERSON] та трьома дітьми. Вказав, що в 2014 році вони розлучилися. В серпні 2016 року [PERSON] разом з дітьми виїхала на інше місце проживання. З того часу та по даний час в будинку ніхто не проживає. З 2016 року ніхто з відповідачів в даному будинку не з`являвся. Зазначив, що в його присутності було складено акт про не проживання [PERSON] з дітьми у спірному будинку з серпня 2016 року, який він особисто підписав. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . (а.с.13) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.14) Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] встановлено, що 12.11.1994 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище дружинин після реєстрації шлюбу [PERSON] . (а.с.15) Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] власником зазначеного будинку зазначений [PERSON] (а.с.16-18) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2020, Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 20.01.2020 вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] - житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] є дочка спадкодавця [PERSON] (а.с.19, 20) Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2020 №196918522 встановлено, що за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . (а.с.21) У вказаному вище житлі - житловому будинку, що розташований в [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що свідчать довідки Острозької міської ради Рівненської області №909 від 09.07.2020, від 19.05.2021. (а.с.22, 55-58) Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 06.04.2017 вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) 11.11.2000 було зареєстровано шлюб. Рішенням Острозького районного суду від 16.09.2014 вказаний шлюб було розірвано. (а.с.23) Відповідно до актів перевірки житлових умов від 23.08.2017, 23.02.2021 встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу з нині покійним [PERSON] , з серпня 2016 року разом з дітьми в спірному будинку фактично не проживають, хоча зареєстровані, та переїхали на проживання за іншою адресою. (а.с.24, 26) Відповідно до акту обстеження житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] від 28.11.2016 вбачається, що на момент обстеження житлового будинку водопровід та каналізація відсутні, існують вертикальні тріщини на стінах, штукатурка місцями осипана, відсутня електропроводка, пічне опалення у напівзруйнованому стані, віконні рами перебувають у непридатному для експлуатації стані, ремонт будинку не проводився тривалий час. (а.с.25) 26.10.2020 та 20.11.2020 [PERSON] було надіслано відповідачам вимогу про зняття з реєстрації. (а.с.27-32) Згідно з довідкою Плужненської сільської ради №296 вбачається, що [PERSON] на території Плужненської сільської ради не зареєстрована та не проживає. (а.с.34) Відповідно до акту обстеження умов проживання службою в справах дітей встановлено, що [PERSON] проживає в сім`ї бабусі [PERSON] в [ADDRESS] протягом останніх трьох років, де створено належні умови проживання. Матір дитини [PERSON] участі у вихованні та утриманні дитини не бере. (а.с.69) Відповідно до акту обстеження умов проживання службою в справах дітей встановлено, що [PERSON] проживає в сім`ї матері [PERSON] в [ADDRESS] . (а.с.70) Відповідно до наказу служби в справах дітей Острозької міської ради Рівненської області від 05.07.2021 №138 встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. (а.с.75) Відповідно до повідомлення ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 12.07.2021 встановлено, що [PERSON] протягом року до адміністративної відповідальності не притягувалась. (а.с.76) Відповідно до довідки щодо стану навчання та виховання, характеристики встановлено, що [PERSON] , [PERSON] за місцем навчання характеризуються позитивно. [PERSON] на даний час проживає з бабусею, яка дбає про дитину. (а.с.77, 78) Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо права користування чужим майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку [ADDRESS] , який на праві власності на даний час належить позивачу. Також судом встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна. Відповідачі не проживають у даному будинку більше п`яти років та не є членами сім`ї позивача, що підтверджується показаннями свідків та не заперечувалося самою [PERSON] . Водночас, судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку, однак вони не пов`язані спільним побутом ні з позивачем, ні з попереднім власником майна, та не є членами сім`ї позивача, тому їх право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна. Також з огляду на положення статей 64, 156 ЖК УРСР відповідачі не мають права користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника або колишніми членами сім`ї попереднього власника житла, а також у розумінні вказаних положень законодавства не є особами, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство. Окрім того, із врахуванням положень ЖК УРСР, досліджених доказів та пояснень, наданих самою [PERSON] в ході розгляду справи, суд доходить до висновку, що обставини справи свідчать про обрання нею іншого постійного місця проживання - за місцем проживання її чоловіка. Інтересу до будинку, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] з дітьми та [PERSON] не проявляли, жодного доказу щодо цього суду не надано. Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу відповідачами також не надано. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство, а також не були членами сім"ї попереднього власника житла, що підтверджується поясненнями представника позивача та свідків. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано. Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями ст.176 СК України, ст.405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин. Разом з тим, відповідно до ч.4, 6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Надаючи оцінку доводам позивача щодо визнання відповідачів втратившими право на користування житловим приміщення, в тому числі неповнолітніх дітей, суд також враховує, що з моменту свого виселення зі спірного будинку в серпні 2016 року [PERSON] не вчиняла жодних дій з метою забезпечення та реалізації свого права на користування спірним житлом, самостійно обрала місце проживання (своє та дітей), де живе протягом п`яти років. Спірний житловий будинок з 2016 року не є місцем постійного проживання матері дітей, а позивач не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідача та її неповнолітніх дітей. Разом із тим матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] намагалась вселитись у спірний будинок. Вказане може свідчити про те, що вона має намір зберегти лише формальне, а не фактичне місце проживання. Натомість позивач як власник будинку не вчиняла дій, які б свідчили про виселення відповідачів у 2016 році, та вперше заявила вимогу щодо захисту свого права власності лише 26.10.2020, вказавши на те, що правові підстави користування житловим приміщенням відповідачами, які не є членами її сім`ї, припинились. Одночасно суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі самостійно змінили місце проживання, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Водночас, відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання. При цьому, їх тривала відсутність, відсутність будь якого інтересу до будинку, свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, відповідачі не є власниками спірного житла, а тому визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідачів є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності [PERSON] та захистом права відповідачів на користування належним позивачу спірним будинком, суд бере до уваги, що [PERSON] має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які вона має право вимагати усунути, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку. Врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення [PERSON] та її дітей, [PERSON] права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним у зв`язку з наявністю у них іншого житла, окрім спірного. Таким чином, суд дійшов до висновку, що порушені реєстрацією відповідачів, які мають інше житло де і фактично проживають, права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном як власника цього житла підлягають захисту. Таким чином, інтереси [PERSON] , як власника житла, переважають інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування належним позивачу житловим будинком у зв`язку з припиненням обставин, які стали підставою для встановлення сервітуту. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні з пояснень представника позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше п`яти років, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймають, тривалий час проживають за іншими місцями проживання та не виявляли бажання проживати в спірному житлі, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню нею своїм майном. Отже, оскільки відповідачі мають інше житло, в якому вони фактично проживають, то визнання останніх такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, не порушить їхніх законних прав та інтересів, тоді як власник будинку при реєстрації відповідачів, не вправі розпорядитися власністю, що і стало причиною звернення до суду. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору угоди про встановлений порядок користування жилим приміщенням чи іншої домовленості з цього приводу. Також суд виходить з того, що спірний житловий будинок знаходиться в напівзруйнованому стані, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, поясненнями представника позивача, що свідчить про неможливість проживання там відповідачів. У зв`язку з переходом права власності на вищевказаний житловий будинок до нового власника - [PERSON] ,

Outcome: approved