Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів за договором-заявою №300131/148098/7-14 про банківський строковий вклад «Пенсійний» на 7 міс. в іноземній валюті від 15.12.2014 року в розмірі 5 000,00 доларів США, відсотків за користування вкладом в розмірі 31,78 дол. США, 3 000,00 дол. США пені, 8,22 дол. США 3% річних, 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу та 10 000,00 грн. моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 15.02.2014 року був укладений договір-заява банківського вкладу «Пенсійний» №300131/148098/7-14. За умовами договору позивач передав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти в розмірі 5 000,00 дол. США, з обовязком виплати процентів за користування вкладом терміном до 15.07.2015 року. Однак, в порушення договірних зобов'язань відповідач не повернув вкладені кошти та не виплатив проценти в термін який визначений договором. У випадку прострочення виконання зобов"язання виконавець сплачує пеню у розмірі 3% за кожний день прострочення та згідно ст. 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми. Крім цього, зазначив, що бездіяльністю відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000,00 грн. Позивач у звязку із зверненням до суду поніс витрати за надання правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн., яку також просив стягнути з відповідача. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.04.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.43). В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задоволити в повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, попередньо надали суду письмові заперечення на позов в яких просили в задоволенні позову відмовити, оскільки, постановою правління Національного Банку України від 17 вересня 2015 року №162 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним. Постановою правління Національного Банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку (а.с.16-20, 59-67). Заслухавши пояснення представників позивача, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договорами банківського строкового вкладу (депозиту). 15.12.2014 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір-заяву №300131/148098/7-14 про банківський строковий вклад «Пенсійний» на 7 міс. в іноземній валюті на строк з 15.12.2014 року по 15.07.2015 року. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку кошти в розмірі 5 000,00 дол. США (а.с.8, 9). Відповідно до п. 2 договору за час користування коштами вкладу банк нараховує і сплачує вкладнику проценти за ставкою 11,6% річних. Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Представники позивача в судовому засіданні зазначали, що позивач звертався до Банку із заявою про повернення вкладу та відсотків, щ підтверджується кпією заяви (а.с.10). Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року №612 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним. Постановою правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст. 77 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку. Правові засади та порядок ліквідації банку визначені ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначений закон є спеціальним відносно даних правовідносин та встановлює окремий порядок задоволення вимог кредиторів банку. Згідно з положеннями ч.5 ст.45 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківських ліцензій, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Частиною 2 ст.49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 даного закону Фонд визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно правовими актами Фонду. У відповідності до ч.6 ст.49 вказаного закону Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у черговості, встановленій положеннями ст. 52 вище зазначеного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином правові відносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до ст. 36 вказаного Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Відповідно до ст. 26 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Як вбачається із матеріалів справи, а саме роздруківки програмно-апаратного комплексу Фонду, позивач 09.11.2015 року отримав у відділенні АТ Ощадбанк 200 000,00 грн. відшкодування вкладу (в межах граничного розміру (а.с.67). Даний факт в судовому засіданні не заперечили і представники позивача. Отже, на час розгляду справи Фонд виплатив позивачу через банк-агент вклад за договором-заявою №300131/148098/7-14 про банківський строковий вклад «Пенсійний» від 15.12.2014 року. Крім цього, як вбачається із заперечння Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, станом на сьогоднішній день позивача включено до четвертої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на суму 141 412,00 грн., яку він матиме змогу отримати в результаті ліквідації та реалізації майна банку, а також до восьмої черги на суму 12 287,01 грн. (а.с.62). З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] Про стягнення 5 000,00 дол. США депозитного вкладу та 31,78 дол. США відсотків слід відмовити. Стосовно позовних вимог про стягнення 3 000,00 дол. США пені, 8,22 дол. США 3% річних, 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу та 10 000,00 грн. моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як уже зазначалось, правові відносини між Позивачем та відповідачами регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із застосуванням спеціальних механізмів врегулювання правовідносин та прав Позивача із банком, щодо подальшої діяльності якого прийнято рішення про виведення його з ринку, застосуванню підлягає Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Інші правові норми, зокрема положення ЦК України про зобов'язання, можуть бути застосовані, якщо вони не суперечать цьому Закону. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Таким чином, запровадження тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Відповідача 1 обмежує його цивільну правосуб'єктність та є підставою для звільнення від виконання ним умов договорів банківського вкладу та рахунку між сторонами, питання відшкодування за договором банківського рахунку вирішується повноважним органом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, з часу введення тимчасової адміністрації, банк не мав права здійснювати ведення рахунків фізичних та юридичних осіб, тобто фактично позбавлений права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів, у тому числі здійснювати будь-які перерахування з рахунку, відкритого на ім'я позивача. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку, з дотриманням принципу черговості. Окрім того, повернення вкладу здійснюється за зазначеною вище процедурою незалежно від того звертався позивач до чи після запровадження тимчасової адміністрації банку. З правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15 випливає, що згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Таким чином, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Стаття 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює обмеження на зобовязання банку під час тимчасової адміністрації щодо задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, окрім виплати коштів за вкладами вкладників. В той же час, враховуючи вимоги вказаного закону щодо застосування спеціальних механізмів врегулювання правовідносин позивача та банку, щодо подальшої діяльності якого прийнято рішення про виведення його з ринку, суд вважає за необхідне у задоволенні позову щодо стягнення пені та 3% річних відмовити, зважаючи на законодавчо встановлений мораторій щодо здійснення даних видів стягнення. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У спірних правовідносинах між сторонами виникли зобовязальні правовідносини на підставі договору-заяви про банківський строковий вклад (депозит) Пенсійний. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами договір-заява про банківський строковий вклад (депозит) Пенсійний у разі порушення зобовязань не передбачає відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, то суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Отже, проаналізувавши матеріали справи, враховуючи вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Станом на час подання позову позивач був звільнений від оплати судових витрат на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів», тому у відповідності з вимогами статті 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed