Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явив до суду позов до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути в силу приписів ст. 625 Цивільного кодексу України: 3% річних - в розмірі 7696,98 грн., втрат згідно інфляції - 91521,22 грн., а також пеню згідно договору позики в розмірі 57900,00, яка виникла в результаті неналежного виконання зобов'язання відповідачем, крім того судовий збір в розмірі 1596,19 грн., 2000,00 грн. - витрат на оплату правової допомоги, 500,00 грн. за послуги спеціаліста. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 30 квітня 2013 року Теребовлянським районним судом було прийнято рішення про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики від 21 грудня 2012 року та 10 лютого 2013 року в розмірі 121000,00 грн., 1500,00 грн. спричиненої моральної шкоди та 1210,00 грн. судового збору. Однак відповідачем було сплачено лише моральну шкоду, відшкодовано витрати на оплату судового збору та частину основного боргу в сумі 2753,75 грн. Таким чином, позивач вважає, оскільки відповідачем не сплачена заборгованість по договору позики є всі правові підстави стягнути інфляційні втрати, 3 % річних та неустойку вигляді пені за неналежне виконання зобов'язання. Позивачем через канцелярію суду подано письмову заяву, в якій він просив справу слухати в його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений судом відповідно до ч.4 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову, клопотань про розгляд справи без його участі чи про відкладення розгляду справи не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вимоги ЦПК України та відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи без відповідача, суд вважає за необхідне проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 квітня 2013 року по справі № 606/682/13-ц, з [PERSON] стягнуто в користь [PERSON] неповернуту суму грошових коштів за договором позики від 21 грудня 2012 року та 10 лютого 2013 року в розмірі 121000,00 грн., 1500 грн. моральної шкоди та 1210 грн. судового збору сплачених відповідачем при подачі позову та 114,70 грн. судового збору за позов про стягнення моральної шкоди. Як вбачається з виписки руху коштів, яка видана відділенням № 1 ПУМБ в м. Тернопіль з 13 червня 2013 року по 20.07.2015 року по особовому рахунку [PERSON] [NUMBER], [PERSON] в користь [PERSON] здійснено наступні платежі: 28.08.2013 року - 230,00 грн.; 16.09.2013 року - 230,00 грн.; 09.10.2013 року - 230,00 грн.; 14.11.2013 року - 286,75 грн.; 17.12.2013 року - 287,00 грн.; 11.01.2014 року - 287,00 грн.; 28.07.2014 року - 1218,00 грн.; 21.10. 2014 року - 735,00 грн.; 10.12.2014 року - 245,00 грн.; 26.01.2015 року - 245,00 грн. 26.06.2015 року - 1470,00 грн. Всього на суму - 5463,75 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до обставин, які встановлені рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 квітня 2013 року по справі № 606/682/13-ц, 21 грудня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач зобов'язався повернути до 28 грудня 2012 року позику у розмірі 15000 гривень. Договір позики підтверджено розпискою від 21 грудня 2012 року, яку надав відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] Також, 10 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач зобов'язався повернути до 15 березня 2013 року позику у розмірі 100000 гривень. Вказаний договір позики підтверджено розпискою [PERSON] від 10 лютого 2013 року. Відповідач [PERSON] не виконував належно умов договорів позики, а тому у нього виникла заборгованість за договорами позики від 21 грудня 2012 року та 10 лютого 2013 року у розмірі 121000 грн. Статтею 625 Цивільного кодексу України, встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавяє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. На підтвердження свої вимог позивачем подано розрахунок належних йому до сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат, який відображено у висновку спеціаліста від 24 липня 2015 року. На день звернення до суду - 28 липня 2015 року - сума боргу, яка залишилась не виплаченою згідно рішення суду складала 118246,25 грн. Як вбачається розрахунок зроблено з врахування платежів, які зроблені відповідачем в рахунок погашення боргу. Таким чином, згідно розрахунку три відсотки річних за користування грошовими коштами в період з 13.06.2013 року по 24.07.2015 року становить - 7696,98 грн., інфляційні витрати за період з 13.06.2013 року по 24.07.2015 року складають - 91521,22 грн. За правилами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. При цьому обовязок доказування покладається на кожну із сторін спору.(ст. 60 ЦПК України). Враховуючи наведене, відповідачем не представлено суду свого розрахунку заборгованості, а також не недано доказів, які б підтвердили про неправильність нарахування заборгованості, яка здійснена позивачем по справі, таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за користування грошовими коштами та інфляційні витрати підлягають до задоволення повністю. Відповідно до обставин, які встановлені рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 квітня 2013 року по справі № 606/682/13-ц, як слідує з умов договору позики від 21 грудня 2012 року, у разі неповернення позики у визначений строк, нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Враховуючи те, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені в розмірі 57 900,00 грн. підлягають до задоволення. Відповідно п. 48 до Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення 2000,00 грн. витрат на правову допомогу не підлягають до задоволення. Позивачем надано копію договору № 27/15ц від 06 липня 2015 року про надання правової допомоги, який укладено між ним та адвокатом Рукавець О.В. Відповідно до п. 1.1. Договору, адвокат бере на себе зобов'язання захищати законні права та інтереси клієнта при подачі позову до Теребовлянського районного суду. В підтвердження оплати послуг, позивачем долучено копію квитанції на суму 2000,00 грн., однак дана квитанція № 13/15 ц стосується оплати по договору № 13 від 06 липня 2015 року, а не договору 27/15. Крім того, позивачем не додано жодного розрахунку витрат на правову допомогу. Виходячи з положень п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України, до судових витрат відносяться витрати, пов"язані з залученням до справи спеціалістів. Як вбачається з матеріалів справи, спеціаліст залучався позивачем для визначення розміру пені, інфляції та процентів, ще до подання позову до суду, за що позивач сплатив 500,00 грн. і, як спеціаліст, до участі у справі судом не залучався. Таким чином понесені позивачем витрати для визначення розміру пені, інфляції та процентів спеціалістом не відносяться до судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: approved