Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Законний представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про вселення малолітнього [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобовязання не чинити перешкод у користуванні даною квартирою, надання дублікату ключів від вхідних дверей. Позовні вимоги мотивувала тим, що малолітній [PERSON] є сином відповідача, зареєстрований у [INFO] з 09.04.2010 року. По даній адресі у тій же квартирі з 16.09.2009 року на підставі договору найму була зареєстрована і мати малолітнього - [PERSON] та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року ухвалено виселити із вказаної квартири [PERSON] у звязку із закінченням строку дії договору найму. Що стосується дитини [PERSON]-К.Ю., то в цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у виселенні малолітньої дитини. Фактично малолітній [PERSON]-К.Ю. проживав у спірній квартирі від дня свого народження до червня 2015 року. Влітку 2015 року [PERSON]-К.Ю. поїхав відпочивати на літні канікули до своєї бабусі в Рожнятівський район де пробув до серпня 2015 року. Повернувшись до м. Івано-Франківська малолітній син не міг зайти до вказаної квартири, оскільки, відповідач змінив врізні замки на вхідних дверях і на стук у двері не відчиняв. З даного приводу представник малолітнього [PERSON]-К.Ю. зверталась до служби у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради, до міського відділу УДМС в області та управління адміністративних послуг виконавчого комітету міської ради, проте, на сьогоднішній день дитина не може потрапити до помешкання. У результаті незаконних дій відповідача малолітнього [PERSON]-К.Ю. позбавлено права на законне і фактичне користування житлом, а саме, квартирою №46 по вул. Коновальця, 130А в м.Івано-Франківську, з усіма умовами і зручностями для його життя, навчання в дитсадку, розвитку і лікування, в якому він народився, зареєстрований і постійно проживав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задоволити в повному обсязі. Крім викладеного в позовній заяві повідомила, що малолітній [PERSON]-К.Ю. хоче проживати у квартирі свого батька, постійно просить її повернутись додому. Зазначила, що особисто не претендує на квартиру позивача, проте, таке право належить її з позивачем малолітньому сину. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав викладених у запереченні, мотивуючи тим, що оскільки, мати позивача добровільно виконала рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року та змінила місце проживання і з 22.05.2015 року проживає у квартирі 190 по вул. Сухомлинського 2а, корпус 3, у м. Івано-Франківську то і місце проживання малолітнього [PERSON]-К.Ю. з 02.06.2015 року те ж саме. Просила в позові відмовити, оскільки, обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, а відповідно позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши всі докази в їх сукупності, судом встановлено. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія 1-НМ № 152314 від 07.04.2010 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з довідки № 02-02/2971 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї [PERSON], який є уповноваженим власником(основним квартиронаймачем) та зареєстрований за адресою: [INFO] з 18.05.2001 року, разом з ним у даній квартирі зареєстрований його син [PERSON], [INFO] - 09.04.2010 року(а.с.37). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року, яке ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року залишено без змін, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.01.2015 року в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON] про виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Позов до [PERSON] задоволено частково. Виселено [PERSON] з квартири №46 у буд. №130 А по вул. Є.Коновальця у місті Івано-Франківську. В решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.01.2015 року залишено без змін (а.с.14, 15). Отже, даними рішеннями встановлено, що дитина [PERSON]-К.Ю., проживає у [INFO] А в м. Івано-Франківську і з 09.04.2010 року зареєстрований у ній як син власника квартири, а тому не може бути виселений. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Проте, як вбачається з листа представника позивача адресованого до служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.08.2015 року, яким вона просить вжити заходів до батька [PERSON], який поміняв замки вхідних дверей у кв. 46 на вул. Є.Коновальця 130 А в м. Івано-Франківську і таким чином не допускає свого п"ятирічного сина [PERSON]-К.Ю., [INFO] до його житлового приміщення, де дитина зареєстрована і постійно проживала (а.с.16). З наданої інформації служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлено, що у своєму поясненні [PERSON] повідомив, що 20.05.2015 року мати малолітнього [PERSON] зібрала свої речі та речі дитини з кв. 46 на вул. Є.Коновальця 130А в м. Івано-Франківську та з власної волі переїхали проживати з сином у куплену [PERSON] кв.190 на вул. Сухомлинського 2А, корпус 3 в м. Івано-Франківську (а.с.17), долучивши копії довідок про склад сім»ї, яка підтверджує, що 02.06.2015 року дитина була перереєстрована з даного житла в кв. 190 на вул. Сухомлинського 2А, корпус 3 в м. Івано-Франківську(а.с.18, 19). У зв»язку з чим представник позивача 01.10.2015 року звернулась з відповідним листом до Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області(а.с.20, 21), та 06.10.2015 року листом №15/Д-1 з Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Івано-Франківського міського відділу, повідомлено, що 02.06.2015 року до управління звернувся [PERSON] із заявою щодо реєстрації його малолітнього сина [PERSON]-К.Ю., 01.01.2010 року за місцем фактичного його проживання [INFO], представивши пакет документів в тому числі і копію рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.02.2015 року, в резолютивній частині якого зазначено, що малолітній син проживає разом з матір»ю (а.с. 22-30). 13.10.2015 року та 22.10.2015 року представник позивача повторно зверталась із заявами до Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Івано-Франківського міського відділу про зняття з реєстраційного обліку малолітнього [PERSON]-К.Ю. [ADDRESS] у зв»язку з його вибуттям за адресою [ADDRESS] (а.с.31-35), та 31.10.2015 року за № 15/Д-5 отримує відповідь, що реєстрація місця проживання малолітнього [PERSON]-К.Ю. проведена 02.06.2015 року з порушенням вимог законодавства, у зв»язку з чим прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON]-К.Ю. по вул. Сухомлинського 2 А [ADDRESS] в м. Івано-Франківську з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання з адреси: вул. Коновальця 130 А кв.46, про що внесено зміни в обліковий матеріал (а.с.36). Проте, відповідач не погодившись із прийнятим рішенням Івано-Франківським МВ УДМС України оскаржив його та отримав відмову (а.с. 59-61, 62). Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, відповідно до п. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (п.4 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст.13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідач заперечує, щодо вчинення ним перешкод своєму малолітньому синові у праві користування житлом, яке знаходиться по вул. Є.Коновальця 130 А кв. 46, однак таке твердження спростовується листом від 11.12.2015 року, яким представник позивача вкотре звернулася до служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.08.2015 року, щодо вжиття заходів до [PERSON] та зобов»язання останнього надати своєму малолітньому сину [PERSON]-К.Ю. вільний доступ до його постійного місця проживання...(а.с.39). Відповідно службою було надіслано рекомендованого листа від 24.12.2015 року №870/58-25/03в [PERSON] з проханням забезпечити вільний доступ [PERSON]-К.Ю. до місця постійного проживанням та реєстрації(а.с.53). Вся ця переписка свідчить проте, що відповідачем дійсно чиняться перешкоди малолітньому [PERSON]-К.Ю. в користуванні житлом. Крім того, підтвердженням факту того, що відповідач вчиняє перешкоди у користуванні житлом малолітньому синові, змінивши вхідні замки у [ADDRESS] А в м. Івано-Франківську є висновок по перевірці матеріалів ЖЄО № 2978 від 03.03.2016 року винесений інспектором Івано-Франківського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області капітаном поліції [PERSON] (а.с.57.58). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, повно і всебічно зясувавши обставини справи, враховуючи надані сторонами поянення, дослідивши всі докази по справі в їх сукупності, з врахуванням моральних засад суспільства щодо першочергової уваги забезпеченню інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтверджені належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 487 грн. 20 коп. судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, ст.ст. 13, 16, 29, 310, 311 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved