Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулось Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» з позовною завою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що між банком та [PERSON] 22.06.2007р. укладено кредитний договір № DO1FAK01770083. Згідно договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 32820,00 гривень на термін до21.06.2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов договору, а також ст..ст. 509,526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 20.01.2017 року має заборгованість 149658,47 гривень, яка складається з наступного: 13835,79 гривень - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 49428,39 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 376,14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 86018,15 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Звертають увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 105640,32 гривень, яка складається з наступного: 13835,79 гривень - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 49428,39 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 376,14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 42000,00 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 105640, 32 гривні за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, обґрунтовуючи заперечення тим, що нею кредит погашено в повному обсязі. В запереченнях зазначила, що рішенням Красноармійського міськрайсуду Донецької області від 13 січня 2012 року за позовом ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» стягнуто в рахунок заборгованості з [PERSON] «В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за їм договором № DO1FAK01770083 від 22.06.2007 року у розмірі 21 084 грн. 55 коп. звернути стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 11183-110-20, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] та перебуває у заставі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» (м.Дніпропетровськ, вул.. Набережна Перемоги 50, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Згідно до вказаного рішення на вказаний спірний автомобіль вже звернуто стягнення та вказано яким чином необхідно виконати це рішення. На виконання вказаного рішення у примусовому порядку надавався строк один рік, тобто до 13 січня 2013 року у який позивач не вклався, але строк вже пропущено і він не поновлюється. Згідно до рішення суду, договір розірвано та ніяким чином він не поновлювався. Також, згідно до виконавчого листа, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року згідно до рішення з тих же питань, про передачу спірного автомобілю у власність позивача від 09.10.2012 року також виносилося рішення, яке, згідно до виконавчого листа повинно було здійснено примусово до 19.10.2013 року, чого позивачем не було зроблено. Так як справа розглядалася у заочному провадженні, то за заявою відповідачки рішення суду 03.06.2013 року було скасоване, а потім, ухвалою судді Індустріального суду м. Дніпропетровська 14.06.2013 року провадження по справі було закрите у зв'язку з тим, що справа між тими ж сторонами, з одного і того предмету спору вже розглядалася в суді та є рішення яке набрало законної сили. 17.03.2014 року ПАТ «Приватбанк» знову звернулося до суду з позовом до відповідачки про стягнення предмету застави за кредитним договором та наявності кредитної заборгованості. Рішенням Красноармійського міськрайсуду Донецької області від 21 липня 2014 року банку відмовлено, яке Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 лютого 2015 року рішення було скасоване та винесено нове рішення, яким задоволені вимоги ПАТ «Приватбанку». На вказане рішення принесено скаргу і, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Донецької області. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26.08.2015 року апеляційна скарга ПАТ «Приватбанк» - залишена без задоволення, а рішення Красноармійського міськрайсуду від 21.07.2014 року - без змін. Вказана Ухвала у касаційні інстанції не оскаржувалася. Відповідачка просить прийняти до уваги, що кредитодавець скористався своїм право на розірвання договору в 2012 році, про що є судове рішення, те що він не скористався їм, то це його право, але вона вважала, що договір розірвано і ніяких більше обов'язків вона не несе перед ним, так як фактично з належними процентами нею було виплачено. Крім того, позивач нарахував суми заборгованості по 2017 рік, хоча договір був укладений до 2012 року, після чого неодноразово звертався до суду. Відповідачка просить суд позовну заяву про стягнення заборгованості залишити без задоволення як таку, що по даному предмету вже мається рішення суду від 13.01.2012р. про звернення стягнення на автомобіль, та закрити провадження по справі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» та [PERSON] 22.06.2007р. укладено кредитний договір № DO1FAK01770083 (а.с.8-9). З умовами договору банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом: перерахування у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 32820,00 гривень на наступні цілі: купівля автомобілю 20500,00 гривень, 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 205,00 гривень для сплати фінансового інструменту у розмірі 1,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 102,50 гривень та 1911,00 гривень на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії, а також у розмірі 10067,50 гривень на сплату страхових платежів. Періодом сплати вважати період з 17 по 22 число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 564,04 гривні, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13.01.2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором DO1FAK01770083 від 22.06.2007 року в розмірі 21084 гривень 55 коп. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ 11183-110-20, 2007 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER], що належить [PERSON] та перебуває у заставі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" шляхом його продажу ПАТ „КБ „ПриватБанком" з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким чином з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк»всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.69). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 2 квітня 2012 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13.01.2012р. змінено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором DO1FAK01770083 від 22.06.2007 року в розмірі 21084,55 грн. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ 11183-110-20, 2007 року випуску, що належить [PERSON] та перебуває у заставі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким чином з іншою особою покупцем. В іншій частині це ж рішення залишено без змін. Помилковими є твердження відповідачки про те, що згідно до рішення суду договір розірвано. Про розірвання дії кредитного договору ані в рішенні Красноармійського міськрайонного суду ані в рішенні апеляційного суду Донецької області мови не ведеться. Крім того рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13.01.2012 р. встановлено, що 12.01.2009р. [PERSON] отримала листа з Красноармійського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» з повідомленням про те, що встановлений договором розмір відсотків 01.02.2009року буде збільшений банком в односторонньому порядку і складатиме 27,48% на рік. 01.02.2009 року відповідачці [PERSON] збільшили розмір відсоткової ставки до 27,48 % річних. Також судом встановлено наявність заборгованості по кредитному договору. Рішенням Красноармійського міськрайнного суду від 01.08.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору в частині збільшення відсоткової ставки недійсним відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19.11.2012р. апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення суду від 01.08.2012 року залишено без змін. Предметом розгляду була правомірність дій банку щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Так судом встановлено, що листом від 06.01.2009 р. відповідач повідомив позивача про те, що у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долару США більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання кредитного договору банк підвищує відсоткову ставку з 01 лютого 2008 року до 27,48 грн. на рік; у разі погашення заборгованості в строк до 01.09.2009 року в сумі 5000 грн. відсоткова ставка підвищується до 22,56%; якщо у розмірі 8000 грн. - відсоткова ставка не змінюється. Підвищивши відсоткову ставку за вищевказаним кредитним договором банк скористався своїм правом, передбаченим пунктом 2.3.1 кредитного договору, згідно якого банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміни курсу долару США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання цього договору; зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий резервний фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності. При вирішенні цього спору, а саме, щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суд зазначив, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року і він не скасовує і не пом'якшує цивільну відповідальність особи, відтак, не має зворотної дії в часі. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Крім цього, суд зазначив, що з дослідженого у судовому засіданні кредитного договору вбачається, що умови такого договору, встановлюють односторонню зміну умов договору, а умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України спірний договір не містить. Вказаним вище договором визначена процедура підвищення процентної ставки, а саме, лише повідомлення позичальника (пункт 2.3.1 договору). Так, згідно п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»№1023-ХІІ від 12.05.1991 року в редакції від 01.12.2005 р., яка діяла на момент підвищення процентної ставки, про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Позивачка у справі повідомлення банку про зміну розміру процентної ставки відповідачем була повідомлена, чого сама не заперечувала і, що знайшло своє відображення в позовної заяві позивачки. У зв'язку з цим суд прийшов до висновку, що підстави для визнання кредитного договору, укладеного між сторонами у справі на підставі ст. 215 ЦК України відсутні. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин є оспорюваним та може бути визнаний недійсним. Отже, закон пов'язує виникнення підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним виключно з установленням порушень відповідних вимог закону, які були допущені під час його укладення, і за умови доведеності заінтересованою стороною цих порушень належними та допустимими засобами доказування. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають (а.с.70). Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 16.08.2013 року заяву [PERSON] про перегляд рішення Красноармійського міськрайонного суду від 13.01.2012р. за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про звернення стягнення залишено без задоволення (а.с.). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23.09.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу від 16.08.2013 р. залишено без змін (а.с.71). Суд першої та суд апеляційної інстанції не знайшли підстав для перегляду рішення суду від 13.01.2012 року за нововиявленими обставинами. В заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами [PERSON] посилалась на те, що вона звернулась до аудиторської контори ТОВ «Донецькаудит» і відповідно до звіту аудитора № 16 від 07.06.2013р. виявлені порушення при укладенні договору та його виконанні стосовно страхування особи, внесення страхових внесків у тіло кредиту, сплати страхових внесків банку, процентної ставки. Суду надано звіт незалежного аудитора № 1 від 7.06.2013 року щодо сплати щомісячних платежів за кредитним договором від 22.06.2007 року № DO1FAK01770083 між фізичною особою та Приватбанком, який виготовлено ТОВ «Донецькінаудит» (а.с.57-64). В даному звіті зазначено, що позичальник виконував вимоги кредитного договору стосовно своєчасності періоду оплати з «17» по «22» число кожного місяця та зазначеного договором щомісячного платежу у сумі 564,04 гривень. Цей звіт стосується лише підтвердження про фактичну сплату позичальником щомісячних платежів за кредитним договором та надано тим сторонам, з якими узгодили виконання процедур. В таблиці №1 наведена фактична сплата позичальником щомісячних платежів, та з даної таблиці вбачається, що за період з 20.07.2007 року по 19.06.2012 року проведено 60 платежів на загальну суму 34293,92 гривні. Аудитором зазначено, що з 01.02.2009 року банк в односторонньому порядку змінив процентну ставку, що зафіксовано у розрахунку з заборгованості за кредитним договором станом на 15.08.2012 року та вимогам Закону України № 661. Але з переліку документів, які надано аудитору, вбачається що йому не було надано жодного рішення суду, які існували вже на час проведення аудиту. Тому аудитором не було враховано, що станом на 7.06.2013 року існувало рішення суду про звернення стягнення на майно та рішення суду про відмову [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору в частині збільшення відсоткової ставки недійсним. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 9.10.2012 року задоволено частково позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-банк», [PERSON] про звернення стягнення. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 22.06.2007 року у розмірі 30998,27 гривень звернуто стягнення на автомобіль та стягнуто солідарно з [PERSON] та ПАТ «Акцент-банк» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 10000,00 гривень (а.с.75-76). Постановою державного виконавця від 13.02.2013 року відкрито виконавче провадження (а.с.79). Згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобі від 27.06.2013 року автомобіль, який належить [PERSON] та який перебував у розшуку, вилучено та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик (а.с.80). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3.06.2013 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення від 9.10.2012 року скасовано та призначено справи для розгляду в загальному порядку (а.с.77). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2013 року провадження у цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-банк», [PERSON] про звернення стягнення закрито. Підставою для закриття провадження у справі стало те, що рішення апеляційного суду Донецької області від 2.04.2012 року по цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави з приводу спору між тими самими сторонами, про той же предмет, і з тих же самих підстав набрало законної сили (а.с.78). Представник позивача суду пояснила, що оскільки заочне рішення суду, в рамках виконання якого було вилучено транспортний засіб, судом було скасовано та провадження у справі закрито, автомобіль було повернуто [PERSON] та більше у неї не вилучався. Відповідачка [PERSON]Д в судовому засіданні відмовилась пояснити суду чи перебуває у її розпорядженні даний автомобіль, стверджуючи що кредит нею повністю сплачено, та вона банку нічого не винна. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 21.07.2014 року у задоволенні позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON] про передачу предмета застави в заклад відмовлено (а.с.81). Підставою відмови у задоволенні позовних вимог стало те, що судом в судовому засіданні фактично встановлено, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.01.2012 року не пред'являлося для виконання ПАТ КБ «ПриватБанк», що також підтвердила представник позивача в судовому засіданні. Суд прийшов до висновку, що вказаним рішенням від 13.01.2012 повністю захищені права банку, щодо відшкодування [PERSON] заборгованості за кредитним договором № DO1FAK01770083 від 22.06.2007 року. Ухвалю апеляційного суду Донецької області від 26.08.2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення залишено без змін. В ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що обставини справи з приводу неналежного виконання [PERSON] кредитних зобов'язань, забезпечених заставою відповідно до Договору застави від 22 червня 2007 року підтверджені належними доказами, та сторони зазначених обставин не оспорювали. На час розгляду справи в апеляційному суді з'ясовано, що рішення апеляційного суду Донецької області від 02 квітня 2012 року позивачем не зверталось до виконання і виконавче провадження не відкривалось, та рішення не виконано. З урахуванням того, що Банк не підтвердив вжиття заходів направлених на виконання рішення суду та того, що заставодержатель позбавлений можливості захистити своє право у спосіб, що ним самостійно обраний та визначений в судовому рішенні, вимога Банку про передачу предмета застави в заклад є передчасною. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.3 ст. 1056 -1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно роз'яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року, це узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України в постанові від 19 грудня 2012 року (справа №6-144цс12), в постанові від 16 грудня 2015 (справи N 6-2355цс15). Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміни курсу долару США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання цього договору; зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий резервний фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності. Як встановлено під час розгляду даної справи, а також встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, банком, процедура передбачена пунктом 2.3.1 кредитного договору дотримана, [PERSON] отримала відповідне повідомлення про підвищення процентної ставки, тому дії банку відповідали умовам кредитного договору. Звіт аудитора не спростовує правомірність дій банку, оскільки, як зазначалось вище, в розпорядженні аудитора не були рішення судів щодо оспорювання дій банку з приводу підвищення процентної ставки. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Таким чином, не бажання відповідачки приймати до виконання підвищену процентну ставку за кредитним договором привело до утворення заборгованості, яка, як вбачається з матеріалів справи складає, з урахуванням того, що кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника частину суми заборгованості: 13835,79 гривень - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 49428,39 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 376,14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 42000,00 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Всього 105640 гривень 32 копійок.. В судовому засіданні встановлено, що на предмет застави - автомобіль ВАЗ 11183-110-20, 2007 року випуску, рішенням Красноармійського міськрайонного суду 13.01.2012 року звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту. Але як вбачається з матеріалів справи, після набрання рішенням суду законної сили його не було звернуто до виконання, що підтверджено як поясненнями представника позивача так і поясненнями відповідачки. Заперечення відповідачки щодо припинення існування зобов'язання за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів" від 30 березня 2012 року № 5 право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). У пункті 17 Постанови зазначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором станом на дату звернення до суду з позовом залишаються невиконаними, позивач мав право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором. Позивач не звернув до виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, що не позбавляє його права вимагати стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитний договір не розірвано, не дивлячись на закінчення терміну його дії, оскільки зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Ц України). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає в м.Покровську, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки [PERSON] проживає та зареєстрована на території, на якій здійснюється антитерористична операція, Указу Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України немає, то з [PERSON] відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не підлягає стягненню заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 13835,7 гривень - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 49428,39 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 376,14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, всього 63640,32 гривень. На підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно роз'яснень Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.36 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-У1). З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених судом позовних вимог за позовом становить 60,24%, з розрахунку 105640,32 грн.- 100%, 63640,32 грн. - х%, х = 63640,32 х 100% : 105640,32= 60,24%. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 963,84 гривні, з розрахунку 60,24 % х 1600 грн. : 100%.

Outcome: partial