Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права на спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року помер батько позивачки - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру розташовану за адресою: м. Київ. [ADDRESS]. Позивачка разом з відповідачкою [PERSON] є доньками померлого та спадкоємцями першої черги за законом. При зверненні [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, остання дізналася про заповіт складений [PERSON] від 22 лютого 1994 року. Зі змісту заповіту вбачається, що належне майно у вигляді квартири померлий заповідав відповідачці [PERSON] Позивачка даний заповіт вважає таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки він не дозволяє ідентифікувати особу померлого, а тому просить суд визнати за собою право на спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав просив звернути увагу суду на те, що заповіт не відповідає вимогам положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому є нікчемний, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що заповіт є доброю волею померлого [PERSON], в якому спадкоємцем визначено саме відповідачку [PERSON] Станом на даний час заповіт недійсним не визнано, а тому визначена ним відповідачка є спадкоємцем на майно [PERSON] Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є рідною дочкою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане [INFO] року відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.12). На день смерті [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS], свідоцтво про право на житло від 25 січня 1994 року (а.с. 36). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тому, [PERSON] звернулась до компетентного органу з заявою від 30 липня 2015 року про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно зі ст. 1261 ЦК України, яка посвідчена приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі за №1718. (а.с. 13). Крім позивачки до спадкоємців першої черги також належить ще одна донька померлого відповідачка [PERSON] Між тим, судом встановлено, що при життя [PERSON] було складено заповіт від 22 лютого 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №6с-05, відповідно до якого померлий [PERSON] заповідав квартиру [ADDRESS] що належить [PERSON]. Інших спадкоємцем за заповітом не зазначено. (а.с. 30). Також в алфавітній книзі обліку заповітів Третьої Київської державної нотаріальної контори від імені померлого [PERSON] був складений запис про внесення до неї заповіту від 22.02.1994 року. За ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як вказано у ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦКУкраїни до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з вимогами ст. 1223 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до норм ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в ст. ст. 1251 - 1252 цього Кодексу. Як вбачається з копії наданого суду спірного заповіту, він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом Третьою Київської державної нотаріальної контори, тобто відповідає вимогам закону. У судовому засіданні представником позивача не було доведено, що заповіт підписано не заповідачем або що він не відповідає волі заповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Посилання позивача та її представника на те, що нотаріусом були порушені вимоги Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, суд вважає, не доведеним. Інші підстави щодо визнання заповіту нікчемним не огрунтовані жодним належними і допустими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed