Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулая до суду з позовом до [PERSON], Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, про визнання права власності на нерухоме майно, вказавши, що 23.02.1969 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який був розірваний 29 червня 1983 року. Під час шлюбу, 12.02.1970 року між Виконавчим комітетом Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради та [PERSON] був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки, за адресою м. Кривий Ріг вул. Кубінкська, 148 (на той час вул. 2-га Лугова), з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку. На вказаній земельній ділянці, за її особисті грошові кошти, збудований житловий будинок з господарськими прибудовами. Фактично будинок будували її батьки. Їм була видана домова книга, що свідчить про законне отримання земельної ділянки. На початку 1976 року шлюбні відносини між ними припинилися, а 27.04.1976 року [PERSON], знявся з реєстрації та виїхав проживати в Київську область. 29 червня 1983 року шлюб між ними був розірваний. Вони домовленість, що житловий будинок буде належати їй, замість аліментів на сина [PERSON], який народився 27.09.1973 року. Після розлучення, спорів, що до поділу майна не було,[PERSON] позову до суду про поділ майна на протязі 33 років, не подавав. Однак вона не може розпорядитися своїм майном так як воно не було зареєстровано в ні в БТІ ні в Єдиному Реєстрі прав на нерухоме майно та на майно відсутне право власності. Хоча сам договір про надання земельної ділянки під забудову є правом власності якщо б в той час її чоловік вирішив би питання прийняття його в експлуатацію та зареєстрував в БТІ. Зараз це зробити не можливо, тому просить визнати за нею право особистої власності на домоволодіння № 148 по вул. Кубинська в м. Кривому Розі, складу якого входить: житловий будинок А-1 загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., сарай -Б, вбиральня -В, літній душ Г, огорожа 1-3, водоколонка - І. вимощення ІІ. \~Відповідно до копії актового запису про смерть № 187 від 26 вересня 2008 року [PERSON], [INFO] \~помер 20 вересня 2008 року. \~Відповідно до інформаційної довідки № 50955456 від 16.02.2018 року зі Спадкового реєстру, інформація про заведення спадкової справи до майна померлого 20.09.2008 року [PERSON], відсутня (спадкова справа, після його смерті не заводилася). Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, її представник [PERSON] раніше звертався до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради [PERSON], раніше зверталася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності та при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. \~\~\~\~ У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних\~\~прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених\~ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні\~ст. 77 ЦПК України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судо встановлено, що 23.02.1969 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який був розірваний 29 червня 1983 року (а.с. 7,8). Під час шлюбу, 12.02.1970 року між Виконавчим комітетом Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради та [PERSON] був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки, яка знаходиться за адресою м. Кривий Ріг вул. Кубінська, 148 (на той час вул. 2-га Лугова), з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, договір посвідчений Державним нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстровій книзі за №2-2214 (а.с. 12-13). Як вбачається з позовної заяви, на вказаній земельній ділянці, за особисті грошові кошти позивача [PERSON], у 1970 році був збудований житловий будинок А-1 загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., сарай - Б, вбиральня В, літній душ Г, огорожа 1-3, водоколонка І, вимощення ІІ. Будинок збудували батьки позивача [PERSON] Відповідно до ст. 22 КпШС України (який діяв на той час) , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, право власності на вказаний житловий будинок є у рівних частках кожного із подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Як вище було вказано, будинок був збудований за особисті кошти позивача [PERSON], оскільки вказані грошові кошти були нажиті до одруження, а тому житловий будинок суд вважає має бути визнаним особистим майном [PERSON] В 1976 році шлюбні відносини між подружжям припинилися. 27.04.1976 року [PERSON], знявся з реєстрації та виїхав проживати в Київську область, що підтверджується відповідними записами в домовій книзі (а.с.14-17). Як вже вище вказувалося 29 червня 1983 року шлюб між подружжям був розірваний, та як вбачається з позовної заяви після розірвання шлюбу, між подружжям була домовленість, що житловий будинок буде належати [PERSON], в рахунок аліментів на сина [PERSON], який народився 27.09.1973 року. Після розлучення, [PERSON], позовів, на протязі 40 років, що до поділу майна не подавав. Згідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Суд вважає, що між подружжям була досягнута згода, що до поділу майна, так як [PERSON] не подавав позови на протязі строку позовної давності так і після спливу, на протязі більше ніж 33 років після розірвання шлюбу, по час смерті. Судом також встановлено, що Договір про надання земельної ділянки під забудову в БТІ не зареєстрований. Однак, до 227 ЦК України ( в редакції 1963 року), який діяв на той час, право власності державної реєстрації не потребувало, а підлягало реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Договір був зареєстрований в Виконкомі, другий примірник цього Договору про надання земельної ділянки знаходився у Виконкомі та в нотаріальному архіві. Рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у м. Кривому Розі ради була змінена юридична адреса з вилиці 2-га Лугова, 148 на вул. Кубинська, 148 в м. Кривому Розі. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, «Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.». Суд також вважає, що право власності на домоволодіння з прибудовами, які знаходяться за адресою м. Кривий Ріг, вул. Кубінська, 148 (до перейменування поштової адреси вул. 2-га Лугова) є. Вказане збудоване нерухоме майно, не є самочинно збудованим з наступних підстав. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, Договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, належить до правоустановчих документів. Позивачем також був замовлений технічний паспорт на домоволодіння, відповідно до якого на земельній ділянці по вул. Кубинська №148 в м. Кривому Розі, знаходяться: житловий будинок А-1 загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., сарай - Б, вбиральня В, літній душ Г, огорожа 1-3, водоколонка І, вимощення ІІ. Та, в технічному паспорті вказано, що вказані забудови не є самочинними, збудовані в 1970 році (а.с. 18-20). Згідно з наказу Міністерства Регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 року №404 «Про внесення змін до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» - індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинку, господарчі (присадибні будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року не вважається самочинним будівництвом. В п.5 Постанови №5 Пленуму від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що «Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).» Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно», правовідносини що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved