Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 14 вересня 1991 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського міськвиконкому. Вказала, що від шлюбу спільних дітей не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалося через відмінність характерів, різні погляди на життя, внаслідок чого припинили шлюбні стосунки. Збереження шлюбу та примирення вважає неможливим. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, надала заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] позов визнав частково на розлучення згоден, у стягненні з нього судового збору просив відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29.04.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського міськвиконкому вбачається, що сторони 14.09.1991 року зареєстрували шлюб, актовий запис №2215 (а.с.4). Як встановлено в судовому засіданні, подружжя спільних дітей не має, сімейно-шлюбних стосунків не підтримує з листопада 2018 року, спір про майно між сторонами не заявлено. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, суд вважає, що позов обґрунтовано, та підтверджено доказами, тому він підлягає задоволенню. Окрім того, відповідач просив відмовити у стягнення з нього судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому сплачений позивачем судовий збір в розмірі 778, 40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved