Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач 16.11.2017 року звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи і підтримуючи який, в позові зазначив, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, який було розірвано. Від шлюбу у неї з відповідачем є дитина [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. 16.04.2014 року вона уклала шлюб з громадянином [PERSON] Заед [PERSON]. У її теперішнього чоловіка склалися добрі відносини з її дочкою, відноситься до неї як до рідної. ЇЇ дочка періодично хворіє, в неї запалюються верхні дихальні шляхи, тому їй літній - весняний період необхідно дихати гірським або морським повітрям, що їй вкрай необхідно для зміцнення імунітету. Тому вона хоче поїхати за межі України разом зі своєю дитиною до родини її чоловіка, для покращення здоровя дитини. Відповідач згоди не надає на виїзд дитини з України, а без цього дозволу вона не може з дочкою виїхати за межі України. Тому просить суд надати дозвіл на виїзд з України до [PERSON] та повернення до України без згоди та супроводу батька [PERSON], - дитині [PERSON], [INFO] на один рік. 02.12.2016 року позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд уточнити позовну заяву в частині надання дозволу на більший термін до 16 років на виїзд за межі України, [PERSON] та на зворотній виїзд в Україну малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]. Позивач в судове засідання не зявився, але до початку розгляду справи надала заяву в якій вона позовні вимоги підтримала, обставини вказані у позові підтвердила та просила слухати справу у її відсутність. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явивсь про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечувала. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, в судове засідання не зявилася, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії І-ОК №300566 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області 15 травня 2015 року, [PERSON] народилася 05 січня 2011 року, батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Рішенням Лутугинського районного суду Луганської області від 25 грудня 2012 року шлюб між ними було розірвано (а.с.12). Дочка [PERSON] після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЕД № 182419 виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, позивачка зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] Заед [PERSON] (а.с.11). Як вбачається з висновку про дозвіл на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] без згоди батька до досягнення 16-річчя від 25.06.2014 року, Департамент Луганської міської ради у справах дітей та сімї, вважає доцільним надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку (а.с.10). Відповідно до п.2 ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої ВРУ України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З огляду на вищевикладене та враховуючи інтереси малолітньої дитини, яка повністю перебуває на утриманні і вихованні матері, а також те, що мати має можливість оздоровити дитину за кордоном, суд вважає, що для забезпечення належного відпочинку дитини, є доцільним надати дозвіл на виїзд за кордон малолітню [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача, оскільки заочне рішення ухвалено на користь позивача.

Outcome: approved