Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

До суду з позовом звернулась [PERSON], яка вказала, що після смерті її діда [INFO], який залишив заповіт на ім'я відповідача, залишилась спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. Посилаючись на те, що заповіт був складений з порушенням вимог ст.535 ЦК УССР та ст. 1241 ЦК України (так як позивач за її твердженням була на момент його складання неповнолітньою дитиною, яка проживала та знаходилася на утриманні померлого, без врахування належної мені обов'язкової частки спадщини). Так як позивач фактично прийняла спадщину, була неповнолітньою на момент смерті дідуся та має за її твердженням право на обов'язкову долю в спадщині, що передбачено ст.1235 ЦК України, відповідно якої, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщини, про наявність заповіту та свідоцтва про право на спадщину була ознайомлена в грудні 2013 року, позивач просить поновити строки для подачі заяви про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом частково недійсними; визнати заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 11 березня 1976 року нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори частково недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом померлого [PERSON], зареєстрованого на [PERSON] Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою за № 2287 від 19 червня 1980 року частково недійсним; визнати право на спадщину за [PERSON], як спадкоємцем, яка має право на ? обов'язкову частку у спадщині. В судовому засіданні позивач та її адвокат [PERSON] вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача [PERSON] та його адвокат Друганова В.А. заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не перебувала на утриманні спадкодавця, мала мати та батька, які працювали та відповідно утримували неповнолітню дитину, просили застосувати строки позовної давності, вказуючи крім того, що позивач була своєчасно обізнана про наявність заповіту та свідоцтва про право власності. Представник третьої особи до суду не з'явився, Четверта Одеська державна нотаріальна контора звернулась до суду заявою про розгляд справи у відсутність їх представника. Вислухавши пояснення позивача, представника та адвокатів сторін, допитавши свідків, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 11.03.1976р. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповів [PERSON], та після смерті [PERSON] [INFO] з заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач по справі й 19.06.1980р. отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом - житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 52-58, 81, 82). Позивач, [INFO], є онучкою [PERSON] (а.с. 10, 13, 14, 16), та, крім того, не заперечується сторонами. З часу народження та по цей час позивач проживає в будинку [ADDRESS] (а.с. 86, 89, 102-110) та, крім того, також не заперечується сторонами. Цивільні правовідносини між сторонами по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України і тому, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, регулюються Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року, частини 1 та 2 ст. 524 якого визначають, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, та спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям - ч.1 ст. 534 ЦК Української РСР. Діюче на час виникнення спірних правовідносин цивільне законодавство не визначає такої правової підстави недійсності заповіту, як його невідповідність вимогам ст. 535 ЦК Української РСР (так як особи, вказані в цій статті, мають можливість захисту свого права на спадок шляхом визнання недійсним відповідного свідоцтва про право власності на спадщину у певній частині у випадку доведення порушення їх прав). За ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини - протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними - ч.1 ст. 550 ЦК Української РСР. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в п. 4 визначає, що передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Оскільки при продовженні зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване, заява у таких випадках є позовом майнового характеру Відповідно до ст. 532 ЦК Української РСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. А за положеннями ст. 535 ЦК Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Таким чином судом встановлено, що позивач, яка не перебувала на утриманні спадкодавця, не має права на обов'язкову частину у спадщини відповідно до ст.ст. 532, 535 ЦК Української РСР, так як позивач відповідного судового рішення про встановлення факту перебування на утриманні спадкодавця не надає, відповідних вимог в цій судовій справі не заявляє та такий факт свого підтвердження під час розгляду справи не знайшов. Судом не приймаються до уваги посилання позивача та її адвоката на пояснення свідків щодо проживання однією сім'єю зі спадкодавцем як такі, що не підтверджують безпосередньо факту перебування позивача на утриманні спадкодавця. Свідки підтвердили крім того факт проживання позивача разом з сім'єю - працездатними та працюючими матір'ю та батьком, а як встановлено з пояснень свідків, батьки проживали разом з позивачем, працювали, а посилання [PERSON] на те, що батько не міг опікуватися дитиною через вживання алкогольними напоями та періодичне непрацевлаштування не можуть підтвердженнями припущення перебування на утриманні дідуся. Не приймаються до уваги судом інші пояснення сторін та їх представників як такі, що не мають значення для вирішення спору по суті. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється ст. 71 ЦК Української РСР в три роки, та закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові - ч.1 ст. 80 ЦК Української РСР. Позовна давність згідно ст. 75 ЦК Української РСР застосовується судом незалежно від заяви сторін. Позивач вказує, що вона дізналась про порушення свого права лише у грудні 2013р., але суд критично ставиться до цього твердження, оскільки як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідка [PERSON] позивач була безумовно обізнана про наявність заповіту та оформлення спадщини відповідачем у 1980 році (судом не приймаються до уваги посилання позивача на свідчення інших осіб про те, що позивач не могла знати про наявність тих обставин, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущенні), тому суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Разом з тим, як роз'яснює пленум ВСУ в абз.3 п.11 своєї постанови від 18.12.2009р. за N 14 „Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, оскільки позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Четверта одеська державна нотаріальна контора про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, визнання права на спадщину має бути залишена без задоволення в повному обсязі саме на підставі не доведення позову. За положеннями ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили, у зв'язку з чим суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 29 квітня 2014 року, якою накладено арешт на будинок [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], [INFO] - оскільки необхідність в цьому відпала.

Outcome: dismissed