Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 1987 року по день його смерті та визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що 31.12.1966 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано 09.01.1987 року, проте розірвання шлюбу було фіктивним для отримання нерухомого майна, тому вони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували сина, мали спільний бюджет та продовжували вважати собі чоловіком та дружиною. 15.11.1995 року [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] . 17.10.2008 року вони знову зареєстрували шлюб, який було розірвано 13.03.2010 року, але продовжували проживати спільно, до дня смерті [PERSON] [INFO]. Тому вважає квартиру [ADDRESS] їх спільним сумісним майном, а виходячи із рівності часток, їй належить Ѕ частка вказаної квартири. Після смерті [PERSON] вона, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після його смерті, але в цьому їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не є його родичкою або дружиною. Ухвалою від 01.10.2018 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою від 02.11.2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалою від 22.12.2018 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду та витребувано з 3-ї миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 21.01.2019 року до суду надійшла копія спадкової справи №7/2018 року, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою від 21.01.2019 року замінено первісного відповідача належними відповідачами [PERSON] і [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, підтвердила факт проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю по день його смерті. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його законний представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити посилаючись на те, що позивач з 2002 року не проживала однією сім`єю з [PERSON] . Також зазначили, що [PERSON] є сином померлого [PERSON] , який був сином позивача та [PERSON] , а [PERSON] дружина [PERSON] При цьому вказували, що розірвання шлюбу у 1987 році було дійсно фіктивним, вони домовились, що позивач після отримання спадку після смерті своїх батьків віддасть чоловіку гроші за квартиру, яку він придбав за особисті кошти для сім`ї сина, але вона відмовилась віддати гроші, тому [PERSON] відмовився відновити шлюб та у 1995 році придбав квартиру [ADDRESS] . У 2002 році позивач переїхала проживати у родину свого сина, який був тяжко хворий на онкологію з адресою: [ADDRESS] , де і була зареєстрована. Після продажу квартири [ADDRESS] , позивач у 2005 році купила собі квартиру по [ADDRESS] та з цього часу постійно там проживала. У 2008 році позивач знову зареєструвала шлюб з [PERSON] , який було розірвано у 2010 році, оскільки квартиру позивача у 2009 році банк виставив на продаж, як заставне майно. Після цього з 2009 року позивач переїхала проживати в квартиру онука [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] , де і була зареєстрована та проживала до 10.12.2016 року. Після чого позивач переїхала проживати у літку до своєї онуки [PERSON] на дачу, а взимку проживала у своєї подруги. Крім того, вказували, що не заперечують, щоб позивач проживала у спірній квартирі. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя. Згідно із ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: спільне проживання, наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Згідно з ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванніст. 74 СК України, слід виходити, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складалися усталені відносини, притаманні подружжю. Крім того, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки і тому, виходячи з вищевикладеного, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладення шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їх сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 31.12.1966 року, який між ними розірвано 09.01.1987 року Центральним відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис № 14. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1995 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач звернулась до нотаріуса із завою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено в усній формі з посиланням на те, що вона не є родичкою або дружиною померлого. У зв`язку з чим, заявник просить встановити факт проживання однією сім`єю з померлим в період з 1987 року по день смерті [INFO] . Проте, пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Виходячи з вищезазначених правових норм, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. З огляду на зазначене та виходячи із положень ст. 58 Конституції України, позов в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою, у період з 09.01.1987 року по 01.01.2004 року не підлягає задоволенню. Тому, відмова позивачу у встановленні факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за вказаний нею період, відповідно до положень ЦПК України є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] , Ѕ частки як спільного сумісного майна чоловіка та жінки, які не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та Ѕ частку в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , оскільки її право на зазначене майно витікає із встановлення вказаного вище факту. При цьому, із наданої приватним нотаріусом спадкової справи №7/2018 після смерті [PERSON] , вбачається, що спадкоємцями за правом представлення, його внуки померлого [PERSON] і неповнолітній [PERSON] . Крім того, враховуючи той факт, що після розірвання шлюбу у 1987 році позивач проживала разом із [PERSON] та зазначала про фіктивність розірвання шлюбу, суд виходить з того, що сам по собі факт придбання спірного майна навіть в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Будь-яких доказів, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), суду не надано та судом не здобуте. Крім того, суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню і встановлення факту проживання позивача однією сім`єю із [PERSON] в період з 01.01.2004 року по 17.10.2008 року та з 13.03.2010 року по [INFO], виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеногост.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки крім власних тверджень, інших доказів, які б підтверджували факт проживання позивача однією сім`єю з відповідачем, які можуть розцінюватись як сімейні в розумінні положень ст. 3 СК України, позивач не надала, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, які склалися між останніми, а саме, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо. Реєстрація позивача з 10.02.2016 року за адресою місця проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не свідчить про їх спільне проживання як чоловіка та дружини. В той час свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт, що [PERSON] з 2002 року проживала разом із родиною свого сина [PERSON] по [ADDRESS] , після смерті сина проживала окремо, а з 2009 року, коли погіршили стосунки із [PERSON] , знову постійно проживала із внуком [PERSON] та невісткою [PERSON] по [ADDRESS] , де була зареєстрована, до 2016 року. Суд ставиться критично до показів свідків [PERSON] і [PERSON] , відносно того, що позивачка постійно проживала разом із [PERSON] з початку 80-х років, вели спільне господарство, робили ремонт, вона доглядала за [PERSON] та хоронила його, оскільки протирічать дослідженим судом доказам. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та недоведеним, тому в задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed