Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 02.12.1983 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей, які уже повнолітні. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22.06.2020 шлюб між ними розірвано. Вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03.06.1998 року, технічним паспортом, виданим КП «Архітектор» 08.12.2017 на її ім`я. Згідно будинкової книги, в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач по справі вже більше двох років та на даний момент не проживає у будинку, так як сімейні відносини припинені, він живе з іншою жінкою, виїхав з зазначеного будинку, забравши звідти всі свої речі. Його місцезнаходження їй невідоме. Вважає, що відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS] , втратив право на користування будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищевказаною адресою він не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них. Також вона не може оформити субсидію, чим об`єктивно порушуються її права, тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку в цьому будинку. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. У прохальній частині позовної заяви зазначила, що просить розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань від нього не надходило. Ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження, якою визначено строк подачі відзиву на позовну заяву та копію позовної заяви з додатками відповідачу було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. До суду повернулися конверти з поштовою відміткою «адресат відсутній». Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких умов, суд вирішує позов по суті на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Матеріали справи свідчать про те, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 02 грудня 1983 року виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради народних депутатів Будинок Шлюбу, актовий запис №2341. Шлюб розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22.06.2020. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 (а.с. 11-12). Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Ревенко І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2144, [PERSON] купила у [PERSON] жилий будинок житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 13-14). У технічному паспорті, виданому КП «Архітектор» Дубенської міської ради 08.12.2017 на житловий будинок [ADDRESS] , власником будинку зазначена [PERSON] (а.с. 15-18). Згідно будинкової книги, в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19-21). В актах про не проживання №49 від 03.06.2019, №72 від 13.08.2019, №87 від 18.09.2019, №10 від 27.01.2020, зазначено, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 8, 9, 10). Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Згідно ч. 1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частина 1статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Сторони у справі є колишнім подружжям. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] придбаний позивачкою на підставі договору купівлі - продажу від 03 червня 1998 року, тобто у період перебування з відповідачем [PERSON] у шлюбі, отже спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відповідач не може бути позбавлений свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин і такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки нерухоме майно було придбано в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно зі ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed