Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який уточнював, посилаючись на те, що 21.07.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір б/н відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в сумі 3000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання такого договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком. Банк свої зобов'язання виконав та надав позичальнику кредитні кошти. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, перевитрати платіжного ліміту, комісією, а також інші витрати згідно Умов договору. Відповідач [PERSON], яка є позичальником, не виконує належним чином прийняті на себе зобов'язання, що передбачені вимогами кредитного договору і своєчасно не повертає кредитні кошти та не сплачує відсотків за користування кредитом, що стверджується графіком фактичного погашення заборгованості. В порушення умов договору та норм закону [PERSON] взяті зобов"язання не виконав і станом на 31.07.2014 року має заборгованість в розмірі - 6865,16 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2528,11 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2882,04 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 890 грн; штраф (фіксована частина) - 250,00 грн.; штраф (відсоток від суми позову) - 315,16 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві, зменшення суми пояснив технічною помилкою. Крім того вказав, що строк дії картки закінчувався 08.2011 року, строк останнього погашення в сумі 50 грн. був 16.09.2011 року, позов подано 12.09.2014 року. Відповідач підписала умови банку чим погодилась з ними. Після отримання картки вся відповідальність за збереження картки та її користуванням лежить на відповідачу. В кінці 2010 року відповідача відвідали за місцем її проживання та зобов'язали погасити кредит, що стверджується наданим суду фото. Відповідач та її представник позов не визнали, пояснили, що в жовтні 2010 року була в м.Коростені в установі банку де їй повідомили, що її заборгованість складає 311 гривень. Вона погасила 311 гривень заборгованості після чого працівник банку в неї забрав картку та розрізав її на її очах. Квитанції про погашення чи інших письмових доказів відвідування банку в неї немає. Інші квитанції про погашення кредиту з 2007 року вона не зберегла так як викинула. Згідно даних позивача 50 гривень, що були погашені нею 16.09.2014 року, погашені в банкоматі в м.Бердичеві, але вона в м.Бердичеві ніколи не була і нічого не погашала. Представник позивача щодо погашення в банкоматі в м.Бердичеві пояснив, що банкомат було переміщено з м.Бердичева до м.Коростеня, але в комп'ютерній системі він по-старому рахується як такий, що встановлений в м.Бердичеві. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: встановлено, що 21.08.2007 року відповідач в ПАТ КБ «ПриватБанк» оформила заяву на оформлення кредитної картки з отриманням коштів в гривні з лімітом 2000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік (1,8 % на місяць ) на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (п.п.3.1.1 Умов ). В заяві вказано, що позичальник ознайомлена і з Умовами та правилами надання банківських послуг. 08.09.2007 року відповідач отримала кредитну картку. За умовами кредиту [PERSON] неодноразово знімала та погашала кошти вказаною карткою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання і станом на 31.07.2014 року має заборгованість в розмірі - 6865,16 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. У наданому розрахунку також вказано, що останнє погашення за карткою здійснено 16.09.2011 року в сумі 50 гривень. Враховуючи пояснення відповідача, вона здійснила останнє погашення в жовтні 2010 року в сумі 311 грн., але вказаного платежу в розрахунку немає, натомість з розрахунку слідує, що в період з жовтня 2010 року по 16.09.2011 року за даною карткою неодноразово здійснювалися погашення в сумі 50, 100 та 200 гривень, при цьому нові кредитні кошти не знімались. Таким чином пояснення [PERSON] щодо проведення останнього платежу в жовтні 2010 року не знайшли свого підтвердження в суді, відповідач не змогла пояснити хто робив неодноразові погашення по 50, 100 та 200 гривень після вказаної дати. На підставі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає із суті кредитного договору. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст..1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Сума заборгованості стверджується представленими позивачем розрахунком відповідач спростувань розрахунку не надав. В судовому засіданні представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, так як позивач при зверненні до суду пропустив їх. 31 серпня 2011 року строк дії картки закінчився, відповідач нову картку не отримувала. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Як вказано вище строк виконання сплив 31 серпня 2011 року, однак відповідач 16.09.2011 року здійснила погашення заборгованості чим перервала позовну давність, так як вчинила дію, що свідчить про визнання нею свого боргу, в результаті чого перебіг давності почався заново (ст.264 ЦК України). Позивач подав позов до суду 12.09.2014 року, тобто в межах наданих законом трьох років. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки право на стягнення штрафу в кредитора виникло з наступного дня після 16 вересня 2011 року, а до суду він звернувся лише - 12 вересня 2014 року, то штраф підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову. Про стягнення пені позивач вимоги не висував, а стягнення штрафу відповідає нормам матеріального права Таким чином заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, на підставі вищевикладеного та

Outcome: approved