Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 29.04.2008 року, укладеним на строк до 26.04.2013року. Вимоги обгрунтовані тим, що всупереч умовам договору, відповідач не повернув кредит у розмірі 38046грн. та не сплатив відсотки, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 172492.42 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та додатково пояснив, що на виконання цього договору відповідачем в заставу передано автомобіль марки " CHERY", 2008р.в. Відповідач частково погашав заборгованість, з 11.08.2010року припинив повернення кредиту через відсутність коштів, тому 03 лютого 2012року добровільно надав вказаний автомобіль Банку для його подальшої реалізації та зарахування коштів на погашення заборгованості. Банком проведено оцінення автомобіля( але представити метеріали оцінення не може), вживались заходи (але які, не зміг пояснити) для подальшої реалізації автомобіля, який не був реалізований та перебуває на стоянці. Не погоджується з твердженням відповідача про те, що порушено строк звернення до суду, оскільки договором передбачено 5-річний строк позовної давності. А, відповідач, 03.02.2012року повернувши автомобіль для його реалізації, вчинив дії, що свідчать про визнання ним боргу і переривання строку позовної давності На момент передачі автомобіля (03.02.2012року) розмір пені, нарахований банком становив 18957,40грн. Відповідач та його представник подали письмове заперечення та не визнали позовних вимог з тих підстав, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові (а.с.51). Зокрема, відповідач пояснив, що отримавши кредит, він певний час його сплачував до 2010року, як міг. Після того через кризу в країні та важке матеріальне становище він не зміг погашувати кредит і в лютому 2012року віддав автомобіль Банку, щоб здійснити продаж автомобіля і за отримані кошти погасити кредит. З тих пір протягом 4 років Банк не турбував його. Як відповідач, так і його представник вказували, що погоджуються з розрахунком, проведеним Банком щодо нарахування заборгованості та із застосуванням 5 річного строку позовної давності, як це зазначено в договорі, підписаному відповідачем. Однак вважають, що хоч і договором передбачено такий строк давності, але дія договору закінчується 03.02.2012року (дата передачі автомобіля) і з того часу застосовується вже загальний строк позовної давності - три роки, який, закінчується 03.02.2015року. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких міркувань. Судом установлено, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № IFDWAK51600196 від 29.04.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 38046,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 26.04.2013 року. (а.с.6-14). Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до умов договору, зокрема. п.4.4. погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті17.8 Договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності) , процентами за кредитом. (а.с.7). В порушенні умов договору, відповідач не здійснював погашення кредиту, мотивучи це фінансовою кризою в країні та важким матеріальним становищем. Однак суд вважає, що наявність цих умов, які відповідач так і не довів, не звільняє його від обов'язку виконати умови договору , оскільки укладаючи його, він зобов'язаний був передбачити як позитивні так і негативні наслідки, які можуть настати внаслідок зобов'язально-кредитних відносин. Згідно пред'явленого розрахунку на а.с. 3-5 вбачається, що станом на 27.07.2015року заборгованість відповідача по вказаному договору становила 172492,42грн., з яких : 36347,11 грн. - заборгованість за кредитом; 15033,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1092,19 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;111567,12 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором;250 грн. - штраф (фіксована частина); 8202,02грн. - штраф (процентна складова). Відповідач та його представник в судовому погодилися з правильністю нарахування такої суми заборгованості, вказуючи, що відповідач підписав з Банком договір,погодившись на всі його умови . А, окрім того, будь-яких даних про вимогу його розірвати чи визнати недійсним договір, матеріали справи не містять. Відтак, обставини щодо правильності здійснення нарахування заборгованості, проведеної у відповідності до умов договору, не підлягають доказуванню у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України, як такі, що визнані стороною відповідача. Відповідач та його представник не визнають позовні вимоги тільки з тих підстав, що позивачем пропущено строк звернення до суду . При цьому виходять з того, що отримавши заставний автомобіль03.02.2012року, Банк проявив бездіяльність і не вчинив ніяких дій щодо реалізації автомобіля для погашення заборгованості, не звертався до відповідача впродовж 4 років про погашення заборгованості, що давало йому вважати, що 03.02.2012року договір припинено і з цього часу діють загальні строки позовної давності - роки. Однак суд не погоджується з таким доводами відповідача, оскільки такі дії банку можуть бути підставою для зменшення розміру нарахованої пені. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~\~\~(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сторони в судовому засіданні визнали, що договором ( п.14.12) передбачено строк позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом неустойки тривалістю 5 років ( а.с.13). Таким чином, сторони збільшили строк позовної давності до 5 років . Відповідно до ч. 1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим же договором [PERSON] надав в заставу автомобіль марки " CHERY", 2008року випуску, тип ТЗ: легковий авто 1500 см.куб, № кузова/шасі: LVVDB12B78D047147, номер [NUMBER], який належить йому на праві власності . (а.с.6-14). В судових засіданнях відповідач стверджував, що вказаний автомобіль він надав банку в лютому 2012року добровільно, оскільки не зміг сплачувати кредит, а Банк запевнив, що реалізує автомобіль і кошти підуть на погашення заборгованості. Викладене узгоджується із змістом акту від 03.02.2012року про те, що вказаний автомобіль [PERSON] передав Банку, і доручає передати його на реалізацію за ринковою ціною і направити виручені засоби на погашення заборгованості (а.с.30). Такі дії відповідача свідчать про визнання ним боргу, внаслідок чого строк позовної давності переривається 03.02.2012року і з цього часу відлік позовної давності починається заново і , відповідно, закінчується - 03.02.2017року. Таким чином, Банк, звернувся до суду в жовтні 2015року в межах строку позовної давності. Тому є помилковим твердження відповідача про пропуск строку позовної давності. Також в ході розгляду справи встановлено, що 23.06.2009року позивач звертався до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави - зазначений вище автомобіль і рішенням суду ( в заочному порядку) 26травня 2011року позов задоволено. (а.с.70-71). Відповідач вказував, що про судове рішення не був повідомлений і автомобіль передав добровільно, що відповідає дійсності, оскільки в акті-передачі автомобіля від 03.02.2012року не значиться про те, що таке здійснюється на підставі судового рішення. Однак за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, одержання заставного автомобіля від відповідача, позивач впродовж 4 років не вчинив ніяк дій щодо реалізіції автомобіля та зарахування поступлених коштів від продажу автомобіля на погашення заборгованості, не пред'являв до відповідача будь-яких вимог щодо стягнення заборгованості, і таким чином, своїми діями сприяв її збільшенню, зокрема, пені, яка зросла до 111567, 12грн. і є значно більшою від розміру боргового зобов'язання (52473,28грн). З наданого позивачем розрахунку та пояснень його представника, вбачається, що на час отримання Банком автомобіля сума пені становила 18957грн.40коп. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК УКраїни щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків . Така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 03 вересня 2014 року, у справі № 6-100 цс14), яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до п. 6 ст.3 ЦК УКраїни загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень Другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З врахуванням викладеного, виходячи з принципів справедливості, добросовісності пропорційності, розумності, враховуючи розумний баланс між публічним інтересом ефективного розподілу грошових накопичень, комерційними інтересами Банку щодо отримання справедливого прибутку від кредитування іправами та охоронюваними законом інтересами споживача кредитних послуг відповідача, також розмір заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту , який перевищує розмір кредитних коштів , отриманих відповідачем , але є більшим від загальної суми , а також ступінь винних дій Банку та невжиття заходів щодо реалізації отриманого 03.02.2012 року автомобіля, приходить до висновку, що розмір заборгованості по пені необхідно зменшити до наближеного розміру пені, яка була нарахована на час передачі автомобіля відповідачем банку, тобто до 19000грн. Таким, чином, з врахуванням зменшення розміру пені за ініціативи суду при зазначених вище підставах, загальна сума заборгованості відповідача перед банком становить 79925грн. ( заборгованість за кредитом 36347,11 грн.; заборгованість по процентами за користування кредитом -15033,98 грн; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1092,19грн. пеня - 19000грн., штраф - 250грн. (фіксована частина); штраф-8202,02грн.(процентна складова ) . Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2587грн., виходячи із ставки : 1.5 відсотка від ціни позову, але не менше 1218грн. Як роз'яснено у п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). А тому з відповідача слід стягнути на користь банку понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1198грн. ( 79925,30 х 1.5відсотки). На підставі викладеного,

Outcome: approved