Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 05 вересня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 0310/0908/74-181 відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 77 200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних строком до 04 вересня 2018 року. В забезпечення зобов`язань з повернення кредитних коштів 05 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки № 0310/0908/74-181-Z-1 відповідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: магазин продовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), яке знаходиться : [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м. та складається з 1 торгівельного залу - 19,5 кв.м., 2 торгового залу - 12,1 кв.м., кладової- 5,4 кв.м., приміщення персоналу - 5,4 кв.м., вбиральні - 0.9 кв.м. 25 травня 2012 року між ПАТ«Сведбанк» та позивачем було укладено договір про купівлю - продажу права вимоги згідно якого ПАТ«Сведбанк» відступив права вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк». Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим у нього станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 1660676,49 гривень і яка складає з: - заборгованість по тілу кредиту у сумі 1373563,22 гривень; - заборгованість по відсоткам сумі 219549,27 гривень; - пеня в розмірі 63595,39 гривень;- сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках кредиту - 694,16 гривень та 3274,45 гривень. З вищезазначеної суми прострочена заборгованість по тілу кредиту складає в розмірі 46051,68 гривень та відсотки в розмірі 205168,00 гривень. Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за позивачем право власності на вищезазначений предмет іпотеки; стягнути судові витрати з відповідача. Ухвалою від 26 серпня 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Заочним рішенням від 6 листопада 2015 року було задоволено позов в повному обсязі. Ухвалою від 13 березня 2020 року заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду. Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю /а.с. 116/. Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання не надали, згідно заяви про перегляд заочного рішення позовні вимоги не визнали повністю, оскільки вважають, що сплив строк позовної давності на момент звернення позивача до суду в 2015 році, сума боргу за іпотекою є неузгодженою. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 05 вересня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 0310/0908/74-181 відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 77 200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних строком до 04 вересня 2018 року. В забезпечення зобов`язань з повернення кредитних коштів 05 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки № 0310/0908/74-181-Z-1 відповідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: магазин продовольчих товарів (вбудоване приміщення № 1), яке знаходиться : [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м. та складається з 1 торгівельного залу - 19,5 кв.м., 2 торгового залу - 12,1 кв.м., кладової- 5,4 кв.м., приміщення персоналу - 5,4 кв.м., вбиральні - 0.9 кв.м. 25 травня 2012 року між ПАТ«Сведбанк» та позивачем було укладено договір про купівлю - продажу права вимоги згідно якого ПАТ«Сведбанк» відступив права вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк». Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим у нього станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 1660676,49 гривень і яка складає з: - заборгованість по тілу кредиту у сумі 1373563,22 гривень; - заборгованість по відсоткам сумі 219549,27 гривень; - пеня в розмірі 63595,39 гривень;- сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках кредиту - 694,16 гривень та 3274,45 гривень. З вищезазначеної суми прострочена заборгованість по тілу кредиту складає в розмірі 46051,68 гривень та відсотки в розмірі 205168,00 гривень. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 11 договору іпотеки, укладеного 05 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк" та відповідачем у випадку невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково має право звернути стягнення на Предмет іпотеки. А в разі невиконання іпотекодавцем вимоги щодо усунення порушень основного зобовязання та зобовязань передбачених договором - звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню, відповідно до умов цього договору на умовах, передбачених цим договором. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. У розділі 12 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем суд зазначає таке. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Отже, можна зробити такі висновки. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду(стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Виходячи з вищевикладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 525, 526, 530, 611, 1054, 1055, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed