Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 23.01.2017 року мотивуючи тим, що 22.09.2016 року на відеохостингу Youtube під назвою «Конфлікт относительно земельного участка возле водойма в селе Матюши» було опубліковано відеоролик, який містить інтервю з [PERSON], який звинувачує його, [PERSON], та іншого сусіда фактично у грабуванні начебто належної йому земельної ділянки. На відео розповсюджується, що відповідач звернувся до активістів місцевої партії «Воля», стверджуючи, що сусіди у незаконний спосіб відібрали у нього частину земельної ділянки, без його дозволу переставили ворота, а також, що він, [PERSON], відмовляється віддати йому земельну ділянку. 24.09.2016 року на інтернет порталі «Життя Білої Церкви в режимі онлайн» було опубліковано стяттю під назвою «[PERSON] піцерії Челентано» до якої прикріплено згадане вище відео. Стаття містить наступні твердження: «А герой - це людина якого можна назвати, «ідейним борцем за грошові знаки», який знає «чотириста порівняно чесних способів відбирання грошей». Так склалося, що в цей раз наш «великий комбінатор» порівняно чесно відняв земельну ділянку. А ім'я нашого [PERSON] - [PERSON]. Здавалося б, стоїть собі презентабельний будиночок, хороший паркан навколо будинку, тільки ось цей самий паркан йде прямо до води (що заборонено законом), а частина землі належить зовсім іншій людині...А то що точно не вказано, то значить і не існує» - подумав [PERSON] і щедро обдарував сільську раду тренажерами для школи. А сільський голова [PERSON] з радістю допоміг оформити [PERSON] земельну ділянку, залишивши бідоласі [PERSON] жалюгідних 11 соток. Адже 26-му територіальному виборчому округу в Білій Церкві від силових тренажерів в селі Матюші краще жити не стало. Ось така вона Самопоміч в Білій Церкві - нічого собі, все людям. ». Зазначена інформація, яка перебуває у вільному доступі та була поширена відповідачем через інтерв'ю та численні наклепи у зверненнях до голови Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, є недостовірною і негативною, не підтверджується жодними доказами, не відповідає дійсності та тим самим ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, як публічної особи та громадського діяча. Згадана вище земельна ділянка, площею 0,2748 га, що розташована за адресою: Київська обл., Білоцерківський район, с. Матюші, вул. Левицького, 36, належить на праві власності його дружині - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.02.2014 індексний номер 17375909. При розробці технічної документації із землеустрою, межі земельної ділянки погоджувались із суміжними власниками та землекористувачами, що підтверджується наявністю в Акті погодження меж підпису батька відповідача [PERSON]. Таким чином, твердження відповідача щодо незаконного відібрання у нього частини земельної ділянки не відповідає дійсності та не підтверджується жодними належними та допустимим доказами з його боку. Крім того, він є публічною особою, дійсно активно приймає участь у громадській діяльності та за власний рахунок надає допомогу щодо розвитку соціальної сфери м. Біла Церква та його району, є членом виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та міського громадського об'єднання «Самопоміч». Таким чином, відповідач розповсюдив недостовірну інформацію, та використав її виключно з метою опорочення його честі, гідності та ділової репутації, яка може викликати негативне ставлення до нього та формувати у читачів та глядачів помилкове враження про те, що він нібито незаконним шляхом привласнює майно та залучився неправомірною підтримкою представників органів державної влади, місцевого самоврядування, тощо. Дана інформації поширена з використанням засобів масової інформації та стосується безпосередньо його - [PERSON]. Поширену про нього відповідачем інформацію викладено у стверджувальній формі, що має образливий характер, однак не підтверджуються жодними доказами. Він вважає, що йому завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У результаті поширення відповідачем спірної інформації він зазнав втрат немайнового характеру, внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого професійного та громадського життя. Враховуючи те, що точних критеріїв майнового виразу душевних страждань визначити складно, вважає найбільш прийнятним розміром стягнення з відповідача завданої йому моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень, тому просив визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену 22.09.2016 на відеохостингу YouTube за посиланням https: //www.youtube.com/watch?v= Ffbdg3zHbQQ та 24.09.2016 на інтернет-порталі «Життя Білої Церкви в режимі онлайн» за посиланням http: //www.bclife.com.ua/2016/09/ fastivskii- chelentano. html, зобов'язати [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність, та ділову репутацію, тим самим способом на відеохостингу YouTube шляхом завантаження відео з проголошенням тексту наступного змісту: «Мною, [PERSON] поширено недостовірну інформацію про [PERSON]. Прошу прийняти мої вибачення.», стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору у розмір 1929,20 грн. 20.07.2017 року позивач [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог та просив визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену 22.09.2016 на відеохостингу YouTube за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=Ffbdg3zHbQQ, зобов'язати [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність, та ділову репутацію, тим самим способом шляхом проголошення тексту наступного змісту: «Мною, [PERSON] поширено недостовірну інформацію про [PERSON], розповсюджену 22.09.2016 на відеохостингу YouTube за посиланням https: //www.youtube.com/watch?v = Ffbdg3zHbQQ, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору у розмір 1929,20 грн. 14.04.2017 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Протасовою О.М. було відкрито провадження у даній справі. 15.01.2018 року розпорядженням керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №197 від 15.01.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, оскільки у головуючого судді Протасової О.М. 21.12.2017 року закінчилися повноваження в звязку зі звільненням судді за власним бажанням, тому справу 15.01.2018 року було передано та призначено, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, до повторного автоматизованого розподілу справи та 16.01.2018 року передано судді Бондаренко О.В. 18.01.2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, згідно довіреності у справі, [PERSON] в судовому засідання позов підтримала та просила: визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, розповсюджену 22.09.2016 на відеохостингу YouTube за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=Ffbdg3zHbQQ, зобов'язати [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність, та ділову репутацію [PERSON], тим самим способом шляхом проголошення тексту наступного змісту: «Мною, [PERSON] поширено недостовірну інформацію про [PERSON], розповсюджену 22.09.2016 на відеохостингу YouTube за посиланням https://www.youtube.com/watch?v= Ffbdg3zHbQQ, стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1929,20 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, згідно довіреності у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду відзив на похов та зазначив, що в позовній заяві позивачем стверджується про публікацію відео на YouTube під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши», але до суду не надано жодного відео та офіційного підтвердження розміщення відео адміністрацією сайту YouTube з інформацією про розміщення відео: час та ресурс з якого було розміщення. Також, позивачем стверджується, що 24.09.2016 на інтернет-порталі «Життя Білої Церкви в режимі онлайн» була розміщена стаття під назвою «[PERSON] піцерії Челентано», але знову не надано до суду аутентичного тексту вказаної статті із зазначенням автора та відсутнє жодне підтвердження розміщення статті на інтернет-порталі, що в свою чергу говорить про безґрунтовність заявлених позовних вимог. Позивачем не надано до суду жодних доказів, що підтверджують авторство оскаржуваної інформації та володіння веб-ресурсом, на якому саме було і оприлюднено заявлені позивачем матеріали. Позивач у позовній заяві стверджує про належність своєї особи до статусу публічної. Публічними є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Позивач, стверджуючи про порушення його особистих немайнових прав поширеною інформацією і завдання йому моральної шкоди, яку він визначив у грошовому виразі в розмірі 10 000 гривень, не навів в своїй позовній заяві фактичних даних, як і не надав суду доказів, котрі б свідчили про порушення особистих немайнових прав, нібито поширеною відповідачем інформацією, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 11.04.2018 року представник позивача, згідно довіреності у справі, [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, з якого вбачається, що відповідач намагається виправдати свої дії (розповсюдження недостовірної інформації) посилаючись на право на свободу слова, що закріплено статтею 34 Конституції України, але сам відповідач забуває про інші правові норми, що закріплені в Основному законі (Конституції), зокрема, поза його увагою залишилась стаття 32 Конституції України: «Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації». Відповідач посилається на статтю 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, де передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Однак, відповідач вириває з контексту окремі слова та словосполучення та трактує на власний розсуд забуваючи, що Конвенція прийнята відповідно до Загальної декларації прав людини з метою додержання країнами-підписантами (учасниками [PERSON] Європи) та забезпечення на своїй території прав та основоположних свобод людини. Вона запровадила судовий механізм захисту визнаних міжнародним правом загальних стандартів політичних, економічних, соціальних і культурних прав та свобод людини в країнах-членах [PERSON] Європи. Тобто, в Конвенції зазначено щодо свободи вираженню поглядів, а не розповсюдження недостовірної інформації. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено застосування кількох способів захисту на вибір постраждалої особи, наприклад, особа може реалізувати своє право на відповідь або ж спростувати недостовірні відомості у судовому порядку. Також, вимога може бути пред'явлена до особи, яка розмістила недостовірні відомості, так і до особи, яка виступила первісним поширювачем інформації. Законом передбачено право особи пред'явити вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням. При цьому при визначенні розміру моральної шкоди постраждала особа виходить лише зі своїх суб'єктивних переконань щодо моральних страждань, які їй були завдані винною особою. Саме на постраждалу особу покладається обов'язок доведення лише факту поширення недостовірних відомостей особою, до якої пред'явлено вимогу, в свою чергу тягар доказування щодо правдивості поширеної інформації цілком лягає на відповідача. Вважає, що розміщення публікації відео на YouTube під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши» та розміщення відео на інтернет-порталі «Життя Білої Церкви в режимі онлайн» статті під назвою «[PERSON] піцерії Челентано», що містить недостовірну інформацію відносно позивача, є загальновідомою та не потребує доказування. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (стаття 100 ЦПК України), а тому посилання відповідача на статтю 95 ЦПК України є помилковою. Не погоджується позивач з твердженнями відповідача про те, що наявність моральної шкоди не підтверджено фактом звернення до лікувальних закладів. Моральна шкода може полягати в глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим фактом, що протягом тривалого часу всупереч остаточному і такому, що дає право на примусове виконання, судовому рішенню особа не отримала реального захисту її прав. Таким чином, психологічна категорія «страждання» є центральною в понятті «моральна шкода». Позивач повністю підтримує позовну заяву та викладену додаткову правову позицію в письмових поясненнях та доповненнях по суті спору, що були надані до суду та знаходяться в матеріалах справи від 19.07.2017 року, де розкрито саме посилання на загальнодоступні джерела розміщення відео з недостовірною інформацією, а також щодо належного відповідача, а тому не вважає за необхідне дублювати раніше подану позицію. Відповідач у своєму відзиві не спростував та не надав на розгляд суду достатніх правових підстав щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача, тому просить не приймати до розгляду відзив відповідача від 21.02.2018 та розглядати справу за наявними матеріалами у справі у зв'язку з тим, що відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України. Зокрема, наданий відповідачем документ не містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. 11.04.2018 року представник відповідача, згідно довіреності [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив, з яких вбачається, що 10.04.2018 року представником відповідача засобами електронного зв'язку було отримано відповідь на відзив. Позивач стверджує про підтвердження та визнання відповідачем публікації відео на YouTube під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши» та розміщення відео на інтернет-порталі «Життя Білої Церкви в режимі онлайн» статті «[PERSON] піцерії Челентано». Даним твердженням позивач навмисно викривляє зміст наданого відповідачем відзиву в зв'язку з відсутністю у позивача та в матеріалах справи будь яких доказів, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог. Відповідач не може підтвердити, визнати та т. ін.. інформацію щодо розміщення зазначених позивачем матеріалів, в зв'язку з необізнаністю про яке відео та статтю йде мова, та не зрозуміло яке відношення безпосередньо сам відповідач має до виготовлення, розміщення та розповсюдження зазначеної вище інформації. Тому посилання позивача у відповіді на відзив на норму ст. 82 ЦПК України - є лише підтвердженням неприхованого бажання позивача видати бажане за дійсність, що в свою чергу призводить до навмисного спотворення фактів та слугує для ведення суду в оману. Також, позивачем у відповіді на відзив виражена щира незгода з твердженнями відповідача відносно підтвердження позивачем заподіяної останньому моральної шкоди. Вказаною незгодою акцентовано увагу на тому, що завдану шкоду не підтверджено лише фактом звернення до лікувальних заходів. Але згідно матеріалів справи та у відповідності до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених в пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завдану позивачу моральну шкоду взагалі ні чим не підтверджено та не надано доказів щодо отримання зазначеної шкоди. Відповідач, підтверджує, що жодним чином не заперечує про наявність у позивача права на захист своїх інтересів, шляхом звернення до суду а також, що позивач має право на справедливий і неупереджений розгляд справи у суді, не зважаючи на наявність у відповіді на відзив протилежної думки позивача, яка, в свою чергу, не відповідає дійсності. В зв'язку з відсутністю в матеріалах справи належних, допустимих і достовірних доказів (у розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України) в обґрунтування порушення відповідачем будь-яких прав позивача - відповідач вважає подану позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Заявлене представником позивача прохання, щодо неприйняття до розгляду відзиву відповідача з посиланням на уявне порушення ст. 178 ЦПУ України також не витримує жодної критики в зв'язку з тим, що відсутність орієнтовного розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи, слугує лише підтвердженням відсутності згаданих судових витрат. Відповідач розцінює вказану заяву позивача лише як сумнівну спробу позбавити відповідача права на подання своїх заперечень проти надуманого та безпідставного позову, на підставі якого у суді розглядається справа за №357/657/17, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, з матеріалів справи ( а.с. 7-12) вбачається, що позивач [PERSON],[INFO], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], перебуває з 15.11.1996 року в шлюбі з [PERSON], на імя якої, згідно договору дарування земельних ділянок від 26.06.2007 року (а.с.39), зареєстровано право власності на три земельні ділянки: площею 0,1235 га, кадастровий № 3220483501:02:021:0006, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Матюші, вул. Н. Левицького,36; площею 0,3542 га, кадастровий № 3220483501:02:021:0007, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Матюші, вул. Н. Левицького,36; площею 0,2136 га кадастровий № 3220483501:02:019:0003, що розташована в селі Матюші Білоцерківського району, Київської області, по вулиці Н. Левицького, надана для ведення особистого селянського господарства, та видані держані акти на право власності на земельну ділянку: серії ЯЕ №589363, виданого Матюшівською сільською радою 13 червня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010732200030, серії ЯЕ №596051, виданого Матюшівською сільською радою 13 червня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010732200032 і серії ЯЕ №5589364, виданого Матюшівською сільською радою 13 червня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010732200031 ( а.с. 41-46). Також, представником позивача в підтвердження позивних вимог до суду надaно скріншоти сторінок «Пошта Mail.Ru»від 29.12.2016 року та від 04.01.2017 року ( а.с. 30-31), з яких зазначено, що інформація за посиланням: http://www.bclife.com.ua/2016/09/ fastivskii- chelentano. html, не є особистою чи конфеденційною», а щодо інформації розміщеної 22.09.2016 року на відеохостингу YouTube опубліковано відео за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=Ffbdg3zHbQQ під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши», в якому «відповідач [PERSON] звинувачує [PERSON], та іншого сусіда фактично у грабуванні начебто належної йому земельної ділянки. На відео розповідається, що «відповідач звернувся до активістів місцевої партії «Воля», стверджуючи, що сусіди у незаконний спосіб відібрали у нього частину земельної ділянки, без його дозволу переставили ворота, а також що я відмовляюсь віддати йому земельну ділянку» - «45channеtlregion» повідомив [PERSON] ( представник позивача), що «Ви можете звернутись до суду щодо звинувачень конкретно до [PERSON]. Активісти партії, в свою чергу ( по суті) стверджують, що без збору документів в справі не розібратись. Наскільки їм відомо сільська рада затягує надання даних документів, тому і немає подальшого сюжету щодо даного спору. Про вашу активну участь у громадській діяльності в сюжеті абсолютно нічого не сказано. Про те, що хтось перекручує сюжет і підносить його в негативному вигляді, то так може бути з будь яким відео. Вам краще звернутися до тих, хто це робить. Щодо роботи каналу звертають увагу на те, що в сюжеті вони взяли точки зору всіх сторін ( того хто скаржиться, активістів партії ( юристів), сільського голови ( по суті ваша сторона). І дуже шкода, що ви цього не помічаєте». Також, на відеохостингу YouTube опубліковано відео «45channеl», за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=Ffbdg3zHbQQ, під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши», та під час судового розгляду було встановлено, що тема обрана для обговорення набула резонансу та була розповсюджена в мережі Інтернет. Позивач є публічною особою, активно приймає участь у громадській діяльності, є членом виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та міського громадського обєднання «Самопоміч». Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації. Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні ( п.41) по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 відзначив, що « …Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.» Згідно зі статтею 44 Закону «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов'язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб'єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи. Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно п. п. 19,21 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 85 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (у тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб - сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах памяті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, в інших місцях збереження даних в електронній формі (у тому числі в мережі Інтернет). Також, вказаною нормою передбачено огляд електронних доказів за їх місцезнаходженням у разі неможливості їх доставлення. Зокрема, за заявою учасника справи суд має оглянути веб - сайт (сторінку), інші місця збереження даних в Інтернеті з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду може залучатися спеціаліст. Суд може призначити експертизу для встановлення та фіксування змісту веб-сайту (сторінки), інших місць збереження даних у мережі за умови, якщо це потребує спеціальних знань і не може бути здійснено судом самостійно або із залученням спеціаліста. В даному випадку представником позивача не було подано заяви про огляд веб-сайту (сторінки) в мережі Інтернет оспорюваної інформації із залученням спеціаліста чи проведення експертизи з метою встановлення та фіксування змісту вказаної інформації, враховуючи, що представником відповідача неодноразово наголошувалось про відсутність вказаних доказів, на які посилається позивач в підтвердження позовних вимог, а доступ до оригіналу електронного доказу, як допустимого, потребує залучення спеціаліста з відповідним технічними засобами з відкритим доступом в Інтернет. Суд не приймає до уваги, як доказ зазначені позивачем у позові витяги із репортажу, оскільки вирішуючи даний спір перш за все враховується місце де відбувались висловлювання, осіб, які висловлювались, тему для обговорення, питання які піднімались під час обговорення, особу щодо якої в тому числі висловлювався відповідач, публічність позивача відповідно до займаної посади, а також достатність поширеної інформації яка передувала обговоренню в ефірі «45channel», за посиланням https: //www.youtube.com/watch?v = Ffbdg3zHbQQ, під назвою «Конфликт относительно земельного участка возле водоема в селе Матюши». Аналізуючи точку зору відповідача, тему обговорення, місце його висловлювань, застосування засобів мовлення, слід зазначити про те, що висловлювання відповідача не може бути витлумачено як таке, що містить фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку подій пов'язаних з діяльністю позивача, а обговорення під час репортажу не містять тверджень, як про встановлені факти. Таким чином, вказана інформація носить оціночний характер. Згідно частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другої даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Даною нормою також встановлено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Також, слід зазначити, що в п.12 постанови Пленуму ВС України № 1 від 27.02.2009 року розяснено, що належним відповідачем у разі поширення оскаржуваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб - сайту. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місце розташування) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки він сам створив технологічну можливість та умови поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб -сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В даному випадку представником відповідача наголошувалось в судовому засіданні щодо неналежного відповідача у справі, однак представником позивача не було доведено в судовому порядку, що [PERSON] є належним відповідачем та не було заявлено клопотання про залучення в якості відповідача власника веб - сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал та який створив технологічну можливість та умови поширення інформації. В п. 15 постанови Пленуму ВС України № 1 від 27.02.2009 року розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Однак, в судовому засіданні не було встановлена сукупність зазначених обставин, оскільки позивачем не доведено, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В п. 26, п. 27 постанови Пленуму ВС України № 1 від 27.02.2009 року розяснено, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Отже, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача вибачатися перед ним шляхом завантаження відео з проголошенням тексту відповідного змісту, є не правомірними, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено ст.ст. 16, 277 ЦК України. В п. 26, п. 27 постанови Пленуму ВС України № 1 від 27.02.2009 року розяснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5), згідно із якою в п. 11 зазначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. Однак, в даному випадку, позивачем не доведено факт приниження його честі та гідності та завдання шкоди його діловій репутації, а критична оцінка певних фактів, думки та судження відповідача не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, за рахунок відповідача відшкодовуються судові витрати позивача в разі задоволення позовних вимог, однак в даному випадку позовні вимоги не підлягають до задоволення, тому і судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed