Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про скасування постанови державного виконавця та зняття арешту з майна. Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Згідно отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна їй стало відомо про накладення арешту на належну їй частку квартири на підставі постанови серії АЕ № 687193 від 27.11.2003 року ВДВС Деснянського РУЮ в м.Києві, згідно якої нею не було сплачено штраф в розмірі 136,00 грн. Як зазначає позивач, постанову про накладення арешту було винесено безпідставно, оскільки копію постанови про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала. Крім того, 22.01.2020 року вона звернулась до відповідача щодо припинення чинності арешту та надання їй можливості сплатити штраф, на що отримала відповідь Д/7 від 24.01.2020 року, відповідно до якої виконавче провадження знищено. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що іншим шляхом арешт зняти неможливо, позивач просить задовольнити її вимоги. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направивши на адресу суду листа, в якому просить розглянути справу в його відсутність та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.06.1996 року (а.с.9). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 13.10.2004 року зареєстровано арешт нерухомого майна, належного [PERSON] , відповідно до постанови серії АЕ № 687193 від 27.11.2003 року Відділу ДВС Деснянського м.Києва (а.с.10). З копії вказаної постанови вбачається, що арешт було накладено в межах виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави в розмірі 136,00 грн. (а.с.12). Відповідно до листа Деснянського РВ ДВС м.Київ ЦМУЮ МЮ (м.Київ) № Д/7 від 24.01.2020 року, вищевказана постанова перебувала на виконанні у відділі, надати більш детальну інформацію немає можливості, оскільки виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню (а.с.13-14). Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами статті 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, арешт на спірну частку квартири було накладено органом виконавчої служби у 2003 році, на даний час виконавче провадження не здійснюється, а відтак потреби в арешті не існує. На теперішній час наявність цього обтяження (арешту) квартири перешкоджає позивачу у здійсненні нею права власності на вказану квартиру. Скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час здійснення якого було накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що підстав для накладення арешту на спірну квартиру на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. В той же час, суд не вбачає підстав для скасування постанови про накладення арешту, оскільки позивачем не доведено факту того, що її було протиправно винесено у 2003 році. Крім того, слід зауважити, що розгляд питання щодо скасування постанов державного виконавця, вирішується в іншому порядку. При таких обставинах, суд частково задовольняє позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial