Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.01.2020 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 182 134.00 грн., про що було укладено договір позики та відповідачем власноручно написано розписку. Сума коштів, що надавалася у позику за договором, складалася з двох частини у різних валютах: 1/. 2 700.00 євро, що за курсом НБУ на дату підписання договору становило 71 334.00 грн.; 2/. 110 800.00 грн. Борг зобов`язався повернути до 04.06.2020 року, проте вже сплинув строк виконання зобов`язання, яке відповідач не виконав. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на момент подачі позову до суду відповідач не розрахувався з ним, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 2 700.00 євро та 110 800.00 грн., проценти за користування позикою у розмірі 29 141.44 грн.; 20% річних у розмірі 132.79 євро та 5 449.18 грн.; 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів у розмірі 2 185.60 грн. та судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 412 грн. 62 коп. Ухвалою судді від 14.09.2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. Ухвалою від 23.11.2020 року закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просила суд про задоволення вимог позову. Не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03.01.2020 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 182 134.00 грн., що підтверджується договором позики №3/2020 та про що відповідач власноручно написав розписку. Сума коштів, що надавалася у позику за договором, складалася з двох частини у різних валютах: 1/. 2 700.00 євро, що за курсом НБУ на дату підписання договору становило 71 334.00 грн.; 2/. 110 800.00 грн. Відповідач зобов`язався повернути борг до 04.06.2020 року, проте вже сплинув строк виконання зобов`язання, яке відповідач не виконав. Відповідно до п. 2.2 договору позики відповідач зобов`язавний сплачувати позикодавцеві проценти у розмірі 2% від суми позики, що дорівнює 3 642.68 грн. щомісяця до дня фактичного повернення позики. Відповідно до п. 4.1 строк повернення позики становить 6 місяців з моменту надання суми позики. Відповідно до п. 6.1 договору при простроченні повернення позики (її частини) позичальник понад сплату процентів, установлених в п. 2.2 договору додатково сплачує проценти у розмірі 20% річних від простроченої суми до моменту повернення позики. Відповідно до п. 6.2 договору при порушенні встановлених у п. 2.6 договору строків перерахування процентів позичальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів. Оскільки в строк до 04.06.2020 року відповідач не повернув борг позивачу, останній вважає, що відповідач повинен сплатити йому всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає другій стороні ( позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вищевказаний договір позики від 03.01.2020 року був укладений сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписаний відповідачем, не визнаний недійсним і є чинним на момент розгляду справи. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договір позики від 03.01.2020 року та розписка від 03.01.2020 року про отримання відповідачем від позивача коштів у борг - боргові документи, укладені між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та наявні у позивача у справі, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Дані боргові документи містять умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника. П. 14 постанови пленуму ВС від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК України визначає законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). При цьому, надання позики в іноземній валюті, зокрема в євро, не суперечить чинному законодавству. Це підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, останній має заборгованість за договором позики в загальному розмірі 241 262 грн. 25 коп., з яких: сума позики - 2 700.00 євро та 110 800.00 грн., проценти за користування позикою у розмірі 29 141.44 грн.; 20% річних у розмірі 132.79 євро та 5 449.18 грн.; 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів у розмірі 2 185.60 грн. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved