Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з листопада 2003 року, який розірвано в у лютому 2011 року, і з цього часу відповідач бачив доньку лише один раз. Ніякої матеріальної допомоги на утримання не надавав і не надає до цього часу, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, участі у вихованні дитини не приймає, її особистим життям не цікавиться. Жодного подарунку від нього дитина не отримала. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не відвідує її вдома, в дошкільному закладі. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. В суді позивач та її представник позов підтримали та просять його задоволити. Не підтримали в суді клопотання про повторний виклик до суду свідків матері відповідача [PERSON] та його сестри [PERSON], які були належним чином повідомлені про розгляд справи, до суду не з"явилися. 19.02.2014 року в суді відповідач однозначної відповіді на запитання щодо визнання позову не надав, однак пояснив, якщо позивач бажає, аби він визнав позов, то він його визнає. Пояснює, що протягом останніх півтора року не спілкується з дитиною, на що у нього є особисті причини, про які не може пояснити. Раніше 2011-2012 року спілкувався з дитиною на теми побутового характеру, їх зустрічі з дитиною тривали кілька годин за відсутності позивача переважно за місцем проживання його матері - [ADDRESS]. Вони розмовляли з позивачем щодо надання ним дозволу на виїзд дитини за кордон, однак з цього приводу результату не має з незалежних від нього причин, оскільки позивач пізніше не відповідала на його телефонні дзвінки. З 2013 року він давав деякі кошти своїй матері, аби вона купувала дитині речі. Не заперечує, що не здійснює сплату аліментів згідно рішення суду про їх стягнення, оскільки позивач використовує їх не за призначенням. Пояснює, що коли дитина виросте, він буде їй допомагати, якщо позивач дозволить. Пояснив, що перебуває у новому зареєстрованому шлюбі з 2011 року, у зв'язку з чим з початку 2013 року проживає у м.Луцьку. Згодом до суду не з'явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань не подав. В суді прокурор прокуратури Рівненського району Ільчук Т.С. вказала про доцільність задоволення позову. Представники ООП Рівненської райдержадміністрації Рибак Ю.Ю. та Цісар О.В. в суді однозначної відповіді щодо підтримання висновку ООП Рівненської РДА про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини не надали. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON] - матері позивача, [PERSON] - подруги позивача, [PERSON] - сусідки позивача, [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 08.07.2005 року), що сторонами не заперечується. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2003 року, який розірвано рішенням Рівненського районного суду від 11.02.2011 року, та яким залишено дитину [PERSON] на вихованні матері. Малолітня [PERSON] проживає з позивачем, спору з приводу її місця проживання між сторонами не має. Рішенням Рівненського районного суду від 28.02.2012 року з відповідача на користь позивача на утримання доньки стягуються аліменти в грошовому еквіваленті, в розмірі ? частини від прожиткового мінімуму, що встановлений законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.08.2011 року і до повноліття дитини. Згідно довідки №1547 від 05.09.2013 року, виданої УСЗН Рівненської РДА, позивач перебуває на обліку та отримує тимчасову допомогу на 1 дитину, коли батько ухиляється від сплати аліментів. Отже, відповідач не сплачує в повному обсязі присудженні на утримання дитини аліменти, що ним не заперечується. В суді позивач не заперечила щодо періодичних зустрічей відповідача з дитиною після розірвання шлюбу протягом 2011-2012 р.р. Крім того, позивач пояснила, що зверталася до відповідача за дозволом на виїзд дитини за межі України, однак відповідач такого не дав. Одночасно вказує, що вона не зверталася щодо надання такого дозволу в судовому порядку. Отже, відповідачем не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він приймає участь у вихованні та утриманні дитини протягом останніх півтора роки, що відповідачем фактично визнається. Позивач не перешкоджає йому спілкуватися з донькою. Згідно ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а саме самоусунення від їх виконання. Відповідно до роз'яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав", роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-Хіі від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст.15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає що при вирішенні вказаного спору, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї малолітньої доньки необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої. Крім того, позивачем в суді не доведено факту чинення перешкод дитині в користуванні житлом за місцем реєстрації відповідача в с.Зоря Рівненського району. На думку суду, невиконання батьківського обов'язку, зокрема щодо сплати аліментів, не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи крім того, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини. При вирішенні спору, судом критично оцінюється висновок органу опіки та піклування РДА від 28.01.2014 року №375/06/01-52/14 про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який в суді фактично не підтримали представники ООП Рівненської РДА Рибак Ю.Ю. та Цісар О.В., оскільки такий висновок був наданий у зв'язку з неявкою відповідача у службу у справах дітей для з'ясування питання по суті. Після явки до суду відповідача заходів органом опіки та пілклування щодо зміни ним відношення до дитини вжито не було, нового висновку не подано. Належні і допустимі докази виклику відповідача на співбесіди за фактичним місцем його проживання у [ADDRESS] та перевірки його місця проживання, попередження його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, до суду не подано. В суді з'ясовано, що заяв позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подано. Доказів вжиття до відповідача відповідних заходів, позивачем та ООП не надано до суду. Проаналізувавши всі докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. В пункті 18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено про можливість у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням її характеру, особи батька, відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов'язків. Тому, на підставі наведеного, зважаючи на конкретні обставини справи, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, враховуючи приписи закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним своїх батьківських обов'язків. На пiдставi ст.164 Сiмейного кодексу України,

Outcome: approved