Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 02.06.2015 року, свої позовні вимоги не уточнював, але виконав ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.06.2015 року та визначив вартість нерухомого майна. Відповідачка звернулася до суду з зустрічним позовом 12.02.2016 року(арк..75-76т1), прийняте до сумісного провадження як зустрічний позов ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.02.2016 року(арк..87т1). В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник за угодою, адвокат Мороз Т.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. В обгрунтування позовних вимог позивач пояснив, що до придбання спірної квартири [ADDRESS] він мав право особистої власності на дві однокімнатні квартири: 1) квартиру [ADDRESS] ,яку він придбав до укладення шлюбу з відповідачкою ,06.06.2006 року;2) квартиру [ADDRESS] ,яку отримав у власність у порядку спадкування за законом після смерті своєї сестри на підставі свідоцтва ,яке видане 29.08.2007 року. ці квартири він продав та отримав після продажу кошти в сумі 84 000,00 доларів США. У зв»язку з тим, що квартира [ADDRESS] була продана ним 08.08.2008 року , а квартиру [ADDRESS] він зміг продати тільки 12.08.2008 року, бо в покупця не вистачало власних коштів і той оформлював іпотеку, а продавець спірної квартири [ADDRESS] не бажав чекати і поставив умову оформлення договору купівлі продажу 11.08.2008 року він, як покупець змушений був сплатити тільки частку і взяти в борг 21500,00 доларів США в свого кума [PERSON]. Остаток коштів за придбану квартиру сплатив після продажу своєї квартири та в повному обсязі сплатив борг своєму куму. Фактично заробляв на утримання сім»ї та робив ремонт ,але не був офіційно оформлений. Дружина в серпні 2008 року була в пологовій відпустці та в вересні народила доньку. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали, проти задоволення зустрічного позову категорично заперечували. Пояснив, що дружина мала невелику заробітну плату, а потім зовсім нічого не заробляла. Жили два роки в придбаній квартирі й не могли навіть зробити підлогу, бо не вистачало коштів. Ніякого весілля не святкували, просто розписалися в Загсі та випили там «Шампанське», ніяких подарунків ні від кого не отримували, ніякої допомоги родичі дружини не надавали, бо батька в дружини не має, а матір багато років з його дружиною не живе та виховання її не займалася. До одруження його колишня дружина дійсно проживала в своїх дядька та тітки в Черкаській Лозовій . Відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним та її представник за угодою, адвокат Герасименя О.Ю. позовні вимоги за первісним позовом визнали частково тільки в розмірі ? частини спірної квартири, вважають придбану спірну квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, яке придбане за сумісні кошти. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідачка за первісним позовом пояснила , що отримала на весілля в подарунок від своєї тітки [PERSON] 10 000,00 доларів США та від своєї двоюрідної сестри [PERSON] також отримала в подарунок 10 000,00 доларів США. Весь час дядько та тітка давали їй гроші по 100-300 доларів США на місяць й продовжують надавати гроші щомісячно в аналогічних сумах. Вона працювала до самих пологів в магазині в Черкаській Лозовій, який належить її дядьку та отримувала заробітну платню по 100-150 доларів США. Також посилалася на той факт, що при придбанні квартири [ADDRESS] вона їздила до приватного нотаріуса та нею було написано заяву, що квартиру вони придбали за сумісні кошти і ця квартира є спільною сумісною власністю. В судовому засіданні 19.04.2017 року представник відповідачки за зустрічним позовом за дорученням [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки також підтримав в повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечував. Пояснив, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ наполягає на тому, що при визначенні права на особисте майно, яке набуте під час шлюбу Третя особа - Управління служби у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи попереджені своєчасно та належним чином, звернулися до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника. Письмово пояснивши, що у зв»язку з тим, що дитина не є власником житла, право власності дитини не порушено. При постанові судового рішення просила вирішити питання, враховуючи право дитини на проживання. Судом неодноразово роз»яснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обов»язок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши пояснення сторін, вислухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ознайомившись з волевиявлення третьої особи , дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносини та обставини: Позивачка та відповідач з 20.01.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.08.2013 року, рішення набрало законної сили . Факт перебування сторін в шлюбі не потребує доказування, бо підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили і проти нього сторони не заперечували. Сторони також не заперечують проти тих обставин, що фактично шлюбні відносини між ними припинено до звернення [PERSON] з позовом про стяггнення аліментів до суду. З того часу [PERSON] в спірній квартирі не проживав. Від шлюбу в подружжя є неповнолітня донька, [PERSON],[INFO]. На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.02.2012 року,яке набрало законної сили з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1000 ,00 гривень щомісячно на утримання доньки [PERSON] ,[INFO] до досягнення дитиною повноліття. В рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.02.2012 року № 2-8490/11,2/2011/1534/2012(том1 арк.140) в мотивувальній частині вказано, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів 31.10.2011 року. Шлюбні відносини між подружжям носили тривалий характер, та виникли в 2007 році, тобто після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за необхідне застосування вимог та норм Сімейного Кодексу України 2004 року. Належними та допустимими доказами факт сумісного проживання до укладення шлюбу, 20.01.2007 року [PERSON] суду не довела. При розгляді позовних вимог за первісним позовом суд вбачає наступне: Шлюбні відносини між сторонами укладені 20.01.2007 року, фактично припинені 31.10.2011 року, шлюб розірвано з часу набуття законної сили рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.08.2013 року. Оскільки сторони не оспорювали той факт, що рішення суду від 09.08.2013 року оскаржено в апеляційному порядку не було, то воно набуло чинності через 10 днів після його проголошення, тобто з 20.08.2013 року. У відповідності з пакетом документів, який судом отримано на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.03.2016 року (том1.арк.121) від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В.(Т. 1 арк.199-213) судом встановлено, що 11.08.2008 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 47,5кв.м., житловою площею 28,0 кв.м.. Відповідно до п.3 договору купівлі - продажу від 11.08.2008 вартість придбаного нерухомого майна становить 429 225,00 гривень, грошові кошти в сумі 293 425,00 гривень сплачені покупцем ([PERSON].) до укладення договору, а грошові кошти в сумі 135 800,00 гривень покупець зобов»язався сплатити до 18.00 години 22 серпня 2008 року. Договір купівлі - продажу внесено в реєстр нотаріальних дій за № 4401 та внесено в Державний реєстр правочинів за № 3072737(т.1арк.199-200) [PERSON] дійсно підписала приватному нотаріусу ХМНО Трощій І.В. заяву, що надає дозвіл на купівлі квартири своєму чоловіку та повідомила, що договір укладається в інтересах сім»ї, підтвердила, що гроші є спільною сумісною власністю (т.1арк.212). Таким чином, нерухоме майно(квартира [ADDRESS] загальною площею 47,5кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. фактично придбана під час шлюбу. У відповідності з пакетом документів, який судом отримано на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.03.2016 року (том1.арк.121) від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В.(Т. 1 арк.232-247) судом встановлено , що 08.08.2008 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав однокімнатну ізольовану [ADDRESS] житловою площею 17,2кв.м. загальною площею 30,8 кв.м. Договір купівлі - продажу внесено в реєстр нотаріальних дій за № 2804 та внесено в Державний реєстр правочинів за № 1354075(т.1арк.232,233,243) Відповідно до п.3 Договору Продаж здійснено за 194 000,00 гривень ,що еквівалентно 40 000,00 доларів США, сторони розрахувалися до підписання договору (т.1.арк.232-233). Продана квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності, бо була придбана 06.06.2006 року, що підтверджено договором купівлі - продажу, який внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П. за № 1009 та в Державний реєстр правочинів за № 11939471 (т.1арк. 243-244). Таким чином, квартира придбана до укладення шлюбу з [PERSON] У відповідності з пакетом документів, який судом отримано на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.03.2016 року (том1.арк.121) від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є.(Т. 1 арк.160-181) судом встановлено, що 12.08.2008 року [PERSON] продав [PERSON] придбав однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] житловою площею 12,6кв.м., загальною площею 25,3 кв.м.(т.1арк.161-162). Договір купівлі - продажу внесено в реєстр нотаріальних дій за № 2425 та внесено в Державний реєстр правочинів за № 3091844(т.1арк.161,162,163). Відповідно до п.2.1. Договору Продаж здійснено за 251 867,00 гривень ,що еквівалентно 44 000,00 доларів США ( 1 долар = 4,8436 гривень), сторони розрахувалися до підписання договору (т.1.арк.161-162). Виходячи з еквівалентної вартості 1 долара США до гривні України, яка встановлена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є в п.2.1 Договору купівлі - продажу, посвідченого 12.08.2008 року, суд приходить до висновку, що встановлювати курс валют на 11.08.2008 року не є доцільним та він становить також 4,8436 гривень за 1 долар США. Таким чином, суд приходить до висновку, що вартість придбаної 11.08.2008 року квартири [ADDRESS] загальною площею 47,5кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. ,яка вказаним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В в п.3 посвідченого договору в сумі 429 225,00 гривень в еквіваленті дорівнює 88 616,94 долари США. Таким чином, фактично сплачена відразу сума 293 425,00 гривень дорівнює в еквіваленті 60 577,44 долари США, а до сплати станом до 22.08.2008 року залишилось 135 800,00 гривень , що в еквіваленті дорівнює 28 037,00 доларів США. Позивачем за первісним позовом надано в якості доказу розписку(в ксерокопії) , яку він надавав [PERSON] ,в якого отримав в борг строком на 1 місяць с 10.08.2008 року по 10.09.2008 року 21 500доларів США.(т1арк.80).На зворотній стороні розписки [PERSON] написав власноручно, що отримав суму, яку надавав в борг [PERSON] 25.08.2008 року в повному обсязі. Ці обставини будучи опитаним в судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердив суду 28.11.2016 року. Пояснив, що оригінал розписки він знищив власноруч, гроші отримав, бо умовою боргу були ті обставини, що його кум [PERSON] купляв квартиру, а встиг продати тільки одну свою квартиру і в нього не вистачало грошей, а угоду треба було укладати 11.08.2008 року, бо інакше не погоджувався продавець і чекати не хотів. Він збирав кошти на придбання автомобіля і коли кум попросив відразу погодився, бо вони товаришують з дитинства, жили в одному дворі, він був свідком коли [PERSON] одружувалися, хрестив в них дитину. Також пред'явив суду світлини, на яких відображена розпис [PERSON] та [PERSON] у ЗАГСІ. Пояснив, що був свідком, весілля ніякого не було. Тільки розписалися. [PERSON] була в сукні чорного кольору, а [PERSON] в джинсах. Пили в Загсі «Шампанське». Після того спілкувалися, рідко але він заходив в гості. Чому розлучилися йому невідомо. Жили так як всі. [PERSON] доглядала дитину, [PERSON] працював на заробітках. Йому відомо, що [PERSON] знайшов квартиру, яка їх улаштувала, але хазяїн наполягав укласти договір. Він дав в борг своєму товаришеві, бо в сім»ї таких коштів не було. Були в сім»ї якись накопичення чи ні свідку достеменно невідомо. З пояснень [PERSON] йому відомо, що той вирішив продати свої дві власні квартири, щоб купити двокімнатну квартиру. При розгляді позовних вимог за зустрічним позовом ,суд виходить з наступного: Відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним [PERSON] ніякого особистого майна не мала, належним чином свої прибутки суду не довела. У відповідності з довідкою Головного управління фіскальної служби у Харківській області від 25.03.2016 року (т1арк.151) прибуток позивачки за період 2007 року склав 13748,91 гривень. В 2008 році прибутку [PERSON] не мала. Суд критично оцінює показання свідків з боку [PERSON]- [PERSON] та [PERSON],які надані в судовому засіданні 07.02.2017 року. Показання свідків перевірені належним чином й не найшли свого підтвердження отриманими судом доказами. Свідок [PERSON] пояснила суду, що на весіллі в небоги(племінниці) 20.01.2007 року не була, бо повернулася тільки наприкинці січня з АР Крим, де всією сім»єю перебували в гостях у родичів. Показала, що в конверті подарувала [PERSON] після приїзду 10 000,00 доларів США, але пояснила, що робила це в відсутності чоловіка племінниці [PERSON], бо їздила в гості за його відсутності. Пояснила, що продала свій будинок в совхозі «Щорса» в селі Серяки Дергачівського району Харківської області за 20 000,00 $ США, договір оформлювала в приватного чи державного нотаріуса в смт Вільшани Дергачівського району Харківської області в 1995-1996 роках(точну дату не пам'ятає). Також пояснила, що кошти їй та другій небозі (племінниці) [PERSON] надавав чоловік [PERSON], який має великі прибутки, є приватним підприємцем та може дозволити в своїй сім»ї робити подарунки певної вартості. Ці показання свідка в повному обсязі спростовані довідкою Головного управління фіскальної служби у Харківській області від 23.03.2017 року (т.2арк.70-71), згідно з якою [PERSON] в 2007-2008 роках жодного прибутку не мала. А дохід її чоловіка за період 2007-2008 років в сукупності складає 43 032,03 гривень. Також, відповідно з відомостями, які отримані Головного Територіального управління юстиції України в Харківській області від 28.03.2017 року( т.2 арк.73) в період 1995-1996 років в смт Вільшани Дергачівського району Харківської області не було зареєстровано жодного приватного нотаріуса й не було утворено державної нотаріальної контори. Свідок [PERSON] . показала суду , що на весіллі в сестри 20.01.2007 року не була , бо повернулася тільки наприкинці січня з АР Крим, куди їздили в гості до родичів. Показала, що в конверті подарувала [PERSON] після приїзду 10 000,00 доларів США, якій їй в свою чергу вручив її дядько [PERSON], який приватний підприємець, подарував їй магазин в селі Черкаська Лозова, завжди надає грошові кошти. Також показала, що в неї самої були прибутки,якими вона розпоряджалася. Ці показання свідка в повному обсязі спростовані довідкою Головного управління фіскальної служби у Харківській області від 23.03.2017 року (т.2арк.70-71), згідно з якою [PERSON] в 2007 році мала прибуток в загальному розмірі 736,07 гривень, а в 2008 році жодного прибутку не мала. А дохід її дядька [PERSON] за період 2007-2008 років в сукупності складає 43 032,03 гривень. Свідок [PERSON] показала суду 07.02.2017 року, що вони подруги з [PERSON], але на весіллі не була. Тоді вони разом працювали в магазині і на весілля не відпустили нікого. Після цього ходили з дівчатами до [PERSON] у гості і подарували набір посуду. Також показала, що [PERSON] розповідала їй, що тітка й дядько подарували їй гарний грошовий подарунок 10 000,00 гривень. На запит адвоката Мороз Т.А. іще раз уточнила , що було одарено саме 10 000,00 гривень. Чому приходили в гості за відсутність чоловіка [PERSON] пояснити суду не змогла. [PERSON], будучи опитана як свідок 17.01.2017 року суттєвих пояснень надати суду не змогла. Говорила про наявність допомоги від дядька та тітки, які весь час і до теперішнього допомагають їй грошима по 100, а інколи по 200 доларів США. Але не змогла пояснити, у зв'язку з чим тоді вона зверталася до суду з клопотанням про звільнення неї від сплати судового збору та посилалася на скрутне фінансове становище. В показаннях плуталася, наполягаючи на тому, що весілля відбувалося та подарунки дарували саме на весілля. Пояснити чому брала в подруги сукню чорного кольору в борг, а не купила на весілля собі відповідну сукню пояснити також не змогла. На твердження [PERSON] про відсутність в них коштів на весільну церемонію його доводи не спростувала. Проте, до свідка [PERSON] запитань не мала і його показання не спростувала. Зверталася до нього «кум» і про наявність чвари чи неприязних стосунків з [PERSON] суду не говорила. Пояснити чому при наявності коштів, які їй надані родичами в подарунок, вона про ці обставини не повідомила чоловіка([PERSON].) також суду не змогла. Суд приходить до висновку, що підстав для звернення до ЄРДР з окремою ухвалою про внесення відомостей щодо дачі неправдивих показань свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] не існує, бо суд до цих показань ставиться критично, ретельно їх проаналізував і вважає, що ці показання хоч і спрямовані на введення суду в оману з метою постановлення судового рішення на користь позивачки за зустрічним позовом, погрози суспільству не несуть та дані суду виключно щоб допомогти [PERSON] отримати право власності на 1/2 частину квартири, на придбання якої в сім»ї спільних коштів не було. Надані квитанції про наявність заборгованості за комунальними платежами суд розцінює як неналежні докази і до уваги не приймає, бо в судовому засідання встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] протягом тривалого часу в квартирі не мешкав, а відповідачка за первісним позовом [PERSON] заборгованість не сплатила, до того ж наявність заборгованості по комунальним платежам не є предметом спору та підставою для визнання права власності на нерухоме майно (т.1 арк.104-115). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги суду належними доказами не довела, витрату коштів з бюджету сім»ї на придбання спірної квартири не обґрунтувала та не доказала. У зв»язку з чим суд не вбачає підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/ 2 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що під час оформлення договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] 11.08.2008 року в позивача за первісним позовом були кошти в сумі 61500 доларів США, з яких 40 000,00 доларів його особисті кошти після продажу власної квартири і 21 500,00 доларів США, які були взяті в борг у [PERSON]. квартири [ADDRESS]. На наступний день після купівлі квартири [ADDRESS], позивач за первісним позовом [PERSON] дійсно отримав 44 000,00 долари США після продажу своєї власної квартири [ADDRESS], з яких 28037,00 долари США сплатив продавцю квартири [ADDRESS] [PERSON] за умовами п.3 договору купівлі-продажу. Тобто , після сплати цих коштів в нього залишилося від продажу нерухомості 15963,00 долари США. В судовому засіданні позивач пояснив, що він отримав кошти за роботу яку виконував по найму, додав до цієї суми ті гроші, що були відкладені та розрахувався з своїм товаришем не в той же день, а тільки наприкінці серпня 2008 року. Ця сума складає 21 500,00$ США - 15963,00$ США=5 537,00 $ США. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] було витрачено на придбання квартири [ADDRESS] 84 000,00 доларів США власних коштів, які отримані після продажу нерухомого майна, яке знаходилося в його особистій власності. Судом встановлено вище за текстом мотивувальної частині, що вартість придбаної квартири [ADDRESS] становить 429 225,00 гривень в еквіваленті дорівнює 88 616,94 долари США, таким чином різниця становить 88 616,94 доларів США - 84 000,00 доларів США = 4 616,94 долари США. Суд приходить до висновку, що жодна з сторін не довела, що вищевказані кошти є особистими накопиченнями сторони, тому суд вважає, що 4616,94 долари США є спільною сумісною власністю подружжя та накопичені під час подружнього життя. Таким чином, суд приходить до наступного: станом на час придбання квартири ця сума в еквіваленті в гривнях України складає 22 362,61 гривень. Виходячи з сплаченої суми за вартість квартири 429 225,00 гривень, яка в еквіваленті дорівнює 88 616,94 долари США суд приходить до висновку, що це вартість 100% спірної квартири, 22362,61 гривень ,які суд визнає сплаченими за спільні кошти становлять у математичному рівнянні 429225,00 - 100%, 22362,61 - Х %, 22362,61*100%: 429225,00= 5,21% квартири [ADDRESS] придбано за спільні кошти подружжя . Доля кожного з подружжя в спільній сумісній власності є рівною, тобто 5,21% квартири [ADDRESS]: 2 ([PERSON] та [PERSON].) становить 2,61% за [PERSON] та 2,6% за [PERSON]. Доля особистої власності [PERSON] складає 100%-5,21%= 94,79% вона є такою, що виходить з особисто витрачених позивачем за первісним позовом коштів в сумі 84 000,00 доларів США. В еквіваленті до Гривні України [PERSON] витратив особисті кошти на суму 84000,00 доларів * 4,8436 гривень = 406 862,24 гривень. Доля [PERSON] в квартирі становить 94,79% особистої власності + 2,6% частка в спільній власності подружжя = 97,39% квартири [ADDRESS]. Сума коштів 5537,00$ США предметом спору не була, у відповідності з вимогами чст.11 ЦПК України суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. Жодна з сторін суду не довела належними та допустимими доказами наявність в кожної сторін права на ці кошти як особисті, рівно як і права на ці кошти як набуті як спільні збереження подружжя. Між тим, суд приходить до наступного: Стаття 360-7 ЦПК України передбачає : «Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….» Суд вважає, що не відступає від вимог позиції Верховного Суду України, який в Постанові Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» чітко звернув увагу судів на те, що «Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо». Правова позиція Верховного Суду України, яка викладено в Постанові від 02.10.2013 року по справі №6-цс 13 вказує, що « підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави для виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя ) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права(ст.60СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя……» Ураховуючи Правову позицію Верховного Суду України, суд вважає, що спільність участі подружжя коштами в придбанні нерухомого майна доведена допустимими та належними доказами тільки частково. Ураховуючи Правову позицію Верховного Суду України, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 03.09.2014 року по справі №6-23082св14 вказано на те, що « виходячи із змісту ст.60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Обов»язок щодо доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.» Суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] доведено суду належними доказами, що при придбанні під час шлюбу нерухомого майна ,а саме квартири [ADDRESS] ним витрачено 84 000,00$ США ,що на час оформлення договору купівлі-продажу дорівнювало 406 862,24 гривень, які були його особистими коштами, отриманими після продажу майна, яке належало йому на праві особистої власності . Таким чином, суд приходить до висновку, що ,як обґрунтовано судом вище за текстом мотивувальної частини судового рішення тільки 5,21% спірної квартири є часткою ,що придбана судом за спільні сумісні кошти подружжя. Суд, ураховуючи ті обставини, що при поділі майна між подружжям права неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO] на користування квартирою не порушуються , інтереси неповнолітньої дитини позовними вимогами не зачеплені і не є предметом спору. Забезпечення неповнолітньої дитини правом користування житлом покладається сімейним законодавством України на батьків дитини, усиновлювачів , опікунів тощо . Відповідно до ч 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте ним, нею до шлюбу, 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй ,йому особисто. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах". На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов»язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч 2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.» На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги і за первісним позовом і за зустрічним позовом слід визнати частково обгрунтованими та задовольнити частково. На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає за можливе відмовити позивачу за первісним позовом [PERSON] в стягненні судових витрат з [PERSON]

Outcome: partial