Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

ПАТ «Шліфверст» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої підприємству, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно акту інвентаризації від 19.01.2000 року на складі напівфабрикатів ВАТ «Шліфверст», було виявлено недостачу деталей на загальну суму 10 921, 70 грн. На час проведення інвентаризації посаду комірника даного складу займала відповідач [PERSON] 19.11.1997 року між ВАТ «Шліфверст» та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність згідно ст. 135-1 КЗпП України. Даним договором встановлено ,що працівник, який виконує роботу, безпоседеньо пов»язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення ввірених йому підприємством , установою організацією матеріальних цінностей. Вважали, що [PERSON] відповідно до укладеного договору про повну матеріальну відповідальність та ст.ст. 130, 134, 135-1 КЗпП України несе повну матеріальну відповідальність за недостачу на момент проведення інвентаризації матеріальних цінностей, які зберігались на складі напівфабрикатів ВАТ «Шліфверст». 31.05.2012 року згідно з наказом від 31.05.2012 року № 333 відповідача [PERSON] було звільнено з ПАТ «Шліфверст», яке є правонаступником ВАТ «Шліфверст». За даними бухгалтерського обліку на цей час заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Шліфверст» за матеріальну шкоду, завдану нестачею матеріалів, складає 17 374 грн. , що підтверджується бухгалтерською довідкою. На підставі викладеного, позивач ПАТ «Шліфверст» прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь 17 374 грн. майнової шкоди, завданої підприємству. В судове засідання представник позивача ПАТ «Шліфверст» не з»явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, направив до суду заяву у якій прохав суд розглядати справу за відсутності їх представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву, у якій прохала суд розглядати справу за її відсутності. Також у направлених до суду запереченнях проти позову прохала суд відмовити у позові за безпідставністю та у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Заперечення проти позову обгрунтовувала тим, що позивачем не надано доказів, що нею була заподіяна дана шкода, доказів її винних та протиправних дій при цьому. Також позивачем не надані докази на підтвердження наявності та розміру прямої дійсної шкоди, яких саме матеріальних цінностей було виявлено недостачу, не надано документи про одержання цих цінностей нею під звіт чи довіреності про їх отримання. Позивачем не доведено що ним були створені всі належні умови для збереження цих цінностей. Крім цього позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із даними позовними вимогами. У зв"язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі судом встановлено, що відповідач [PERSON] працювала у ВАТ «Шліфверст» та 19.11.1997 року між ВАТ «Шліфверст» та працівником комірником складу напівфабрикатів підприємства [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Даним договором встановлено , що працівник, який виконує роботу, безпоседеньо пов»язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення ввірених йому підприємством , установою організацією матеріальних цінностей. (а.с. 4). 31.05.2012 року згідно з наказом від 31.05.2012 року № 333 відповідача [PERSON] було звільнено з ПАТ «Шліфверст» (а.с .5). Доказів щодо правонаступництва ПАТ «Шліфверст» відносно ВАТ «Шліфверст», позивач до суду не подавав. У бухгалтерській довідці позивача ПАТ «Шліфверст» , виданій на підставі оборотно-сальдової відомості по рахунку 375 контрагент [PERSON] за 1.07.2015-1.07.2015, зазначено, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Шліфверст» по розрахункам за відшкодування завданих збитків становить 17 374 грн. (а.с. 6,7). Письмовий доказ по справі , на який позивач посилався у позовній заяві , а саме акт інвентаризації від 19.01.2000 року про те, що на складі напівфабрикатів ВАТ «Шліфверст», було виявлено недостачу деталей на загальну суму 10 921, 70 грн., позивачем до суду не надавався. Разом із тим як вбачається із самої позовної заяви та доданих до неї документів, між позовною заявою та доданими документами, а також у самій позовній заяві містяться істотні суперечності, які станом на час розгляду справи позивачем не усунуто, оскільки зазначено, що в 2000 році на складі напівфабрикатів ВАТ «Шліфверст» було виявлено недостачу деталей на загальну суму 10 921, 70 грн., разом із тим оборотно-сальдова відомість містить дані про борг [PERSON] перед ПАТ «Шліфверст» на суму 17 374 грн. Яким чином виникли дані сумі коштів, та які причини наявних розбіжностей позивачем по справі не доведено. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. [PERSON] таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Спільною постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24 затверджено [PERSON] посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва. [PERSON] до таких посад і робіт віднесено також і завідувачів коморами цінностей, завідувачів складами та їх заступників , а також роботи з приймання на зберігання , обробку, відпуску матеріальних цінностей на складах, базах (нафтобазах) , автозаправних станціях, холодильниках, харчоблоках, сховищах, заготівельних (приймальних) пунктах , товарних і товаро перевалочних ділянках, камерах схову , коморах і гардеробах. Таким чином судом встановлено, що відповідач може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству у зв»язку з укладенням між нею та підприємством відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмового договору про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. У відповідності до ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Статтею 138 КЗпП України передбачено обов»язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, а саме, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України. Разом із тим, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Встановивши при розгляді справи, що шкода заподіяна не лише з вини працівника, до якого пред'явлено позов, але й з вини службових осіб підприємства, установи, організації, суд має обговорити питання про притягнення їх до участі в справі як співвідповідачів. Враховуючи , що суду не представлено акт інвентаризації, матеріали цивільної справи не містять жодних даних коли саме, при яких обставинах було виявлено недостачу та в чому вона полягала, де саме зберігалися матеріальні цінності за збереження яких відповідав відповідач, та яких саме (асортимент, кількість, якість) матеріальних цінностей виявлено недостачу. Позивачем також не доведено, якими саме неправомірними діями відповідача йому заподіяно майнову шкоду і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому конкретно полягала вина працівника [PERSON], у якій саме обстановці було заподіяно шкоду та чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Бухгалтерська довідка позивача ПАТ «Шліфверст», дані оборотно-сальдової відомості по рахунку 375 по контрагенту [PERSON] у яких зазначено, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Шліфверст» по розрахункам за відшкодування завданих збитків становить 17 374 грн., взагалі не підтверджуються жодними доказами по справі та суперечать змісту позовної заяви щодо вартості виявленої недостачі майна. Позивачем у відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» до суду не надано : матеріалів інвентаризації про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, довідок чи інших документів про вартість майна, доказів про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов'язків працівника, тощо. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є не доведеними та безпідставними. Крім цього, як вбачається із змісту позовної заяви, про недостачу позивачу стало відомо в 2000 році, а із позовом до суду позивач звернувся в серпні 2015 року. Згідно ж ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідачем у запереченні заявлено про застосування до позовних вимог позивача строку звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що позивачем при зверненні із даним позовом до суду дійсно пропущено строк, передбачений ст. 233 КЗпП України. Разом із тим, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд відмовляє в задоволенні позову саме за безпідставністю.

Outcome: dismissed