Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, в якому вказує, що з 15 січня 2019 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, втрати поваги один до одного, постійні сварки. Вважає, що подальше життя та продовження шлюбу не можливе. Просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 січня 2019 року Подільським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. А також, зазначає, що від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , тому просить стягнути аліменти з відповідача у твердій грошовій сумі у розмірі 1900 грн. на утримання неповнолітньої дитини щомісячно починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання матері дитини, [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2200 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною трирічного віку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позов підтримує, просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд цивільної справи за відсутності відповідача. Крім того, зазначав, що в частині вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1900 грн. щомісячно з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття він не заперечує. В частині позову щодо вимог стягнення аліментів на утримання матері дитини [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2200 гривень щомісячно з дня подання позову і до досягнення дитиною трирічного віку - просив відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 12.11.2020 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Подільському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15.01.2019 року, зроблений актовий запис № 9 (а.с.5). Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, відповідно до якого батьками є [PERSON] та [PERSON] . Останнім часом сторони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, оскільки почуття любові та поваги один до одного втрачено, примирення між ними та відновлення сім`ї неможливе. Спору про поділ спільного майна між сторонами немає. Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № II «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що відповідно до ст. 104 СК ( 2947-14 ) шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя чи оголошення його померлим, а також шляхом його розірвання за заявою подружжя або одного з них судом чи органом реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС). У п. 10 вищезазначеної Постанови зазначено, що проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, шо мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, шлюб, зареєстрований між сторонами - слід розірвати. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. З врахуванням вищевикладеного, оскільки позивач має право на стягнення аліментів на утримання дитини, а відповідач не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання її утримання у твердій грошовій сумі у загальному розмірі 1900 грн., то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, право на утримання дружина має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Оскільки судом встановлено, що малолітній [PERSON] постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] , не досяг 3-річного віку, позивач потребує матеріальної допомоги, відповідач [PERSON] не спростував шляхом подання належних та допустимих доказів той факт, що не має можливості надавати позивачці матеріальну допомогу на її утримання, але в той же час суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на її утримання до досягнення дитиною 3-річного віку підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 929 гр. 50 коп., оскільки відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» - установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем був сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №5800 (а.с.1). А тому, суд приходить до висновку, що вказаний судовий збір підлягає стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 840,80 грн. Крім цього, згідно п.3 ч.1ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачка підлягає звільненню від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, тому його сплату в розмірі 840,80 грн. на користь держави, суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: partial