Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн. нанесеної протиправними рішеннями та бездіяльністю органів прокуратури та міліції. В позові зазначав, що рішенням Полтавського районного суду від 27.08.2010 р. по справі № 2 - 498/2010 вирішено стягнути з [PERSON] на його користь 78 900,00 грн. Рішення набрало законної сили і перебуває на виконанні у відділі ДВС Полтавського РУЮ з 14.12.2010 року. На даний момент судове рішення не виконано по причині відсутності виявленого майна у боржника та перешкоджання/невиконання ним його виконувати. З вересня 2010 року [PERSON] працював комерційним директором та отримував заробітну плату, а отже міг із вказаної дати сплачувати кошти з метою виконання судового рішення, а не приховувати інформацію про доходи та зароблені кошти, що свідчить про умисне невиконання судового рішення та перешкоджання його виконання, 31.08.2011 р. у банку [PERSON] отримано кредит (20 тис.грн.), а отже він міг із вказаної дати сплачувати кошти для виконання судового рішення, а не приховувати їх. З наведенного, позивач вважає, слідує, що [PERSON] вчинено злочин. З наведених мотивів, позивачем та ВДВС Полтавського РУЮ проінформовано прокуратуру Полтавського району про злочин. Матеріали перевірок внесено до ЄРДР за № 12013180300001235, слідство ведеться Полтавським РВ. Але, до цього часу по [PERSON] досудове розслідування Полтавським РВ УМВС не завершено, не пред'явлено йому підозру, не оголошено розшук [PERSON] у зв'язку з переховуванням від слідства, справу не скеровано до суду. При цьому, позивач у судовому порядку визнав бездіяльність слідчого, неодноразово звертався до прокуратури району, області, обласного слідчого управління МВС, які протиправно констатують факти своєї ж протиправної бездіяльності, роз'яснюють право повторного звернення до суду, не захищають порушені з 16.01.2012 права на належний захист у сфері кримінального законодавства, метою якого є - правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам. Так, із 16.01.2012 р. і до 08.05.2014 р. (842 дні), позивач являючись інвалідом, постійно хворіючою людиною, перенісши II мікроінсульта, маючи борги (на виконанні у ВДВС перебувають судові рішення про стягнення коштів із позивача), які він не може виплатити по бездіяльності правоохоронних органів та злочинної діяльності [PERSON], якого «прикривають» - поніс та щодня переносить тяжкі моральні, психічні страждання, душевні хвилювання, що стали підставою для ушкодження здоров'я, приниження честі та гідності, нанесення значної, непереробної моральної шкоди. При цьому, для поновлення своїх прав та інтересів позивач постійно спілкується з юристами, звертається із скаргами, заявами, позовами за захистом свої прав та інтересів - а все безрезультатно. Всі вказані негативні чинники, незаконна бездіяльність державних органів значною мірою негативно змінили його життєві і виробничі можливості, привели до неповоротних наслідків, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, а отже, вважає, що йому нанесена моральна шкода у розмірі 100 000 грн. В судове засідання позивач не з»явився, але від нього до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, а позов задовольнити. Представники відповідачів, а саме, Прокуратури Полтавської області, Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, УМВС України в Полтавській області проти позову заперечували посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість та просили відмовити його задоволенні. Інші представники відповідачів в судове засідання не з»явились, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими розписками про отримання, які повернулись до суду з відміткою про вручення. Представники третіх осіб по справі: Міністерство внутрішніх справ України, [PERSON] проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні. Від представника Генеральної Прокуратури України надійшов лист щодо розгляду справи без їхньої участі. Інші представники третіх осіб по справі в судове засідання не з»явились, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими розписками про отримання, які повернулись до суду з відміткою про вручення. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що при повторному апеляційному розгляді скарги [PERSON] на постанову прокуратури Полтавського району від 16 січня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, постанову Київського районного суду м. Полтави від 31.01.2012 року скасовано та направлено матеріали прокурору для проведення додаткової перевірки. В провадженні СВ Полтавського РВ перебувало кримінальне провадження №12013180300001235, внесене до ЄРДР 15.06.2013 року по факту невиконання судового рішення [PERSON] за заявою гр. [PERSON] У ході проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню було виконано наступне: 14.06.2013 року до Полтавського РВ направлено матеріали про відмову в порушені кримінальної справи відносно гр. [PERSON] за заявою гр. [PERSON]; 15.05.2013 року за результатом розгляду вказаних матеріалів відомості було внесено до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження за №12013180300001235; 05.07.2013 року направлено доручення в порядку ст. 40 КПК України з метою забезпечення явки до Полтавського РВ гр. [PERSON] для проведення слідчих дій; 15.07.2013 року на вказане доручення отримано рапорт про неможливість забезпечення явки гр. [PERSON] до Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області; 30.08.2013 року направлено доручення в порядку ст. 40 КПК України з метою забезпечення явки до Полтавського РВ гр. [PERSON] для проведення слідчих дій; 05.09.2013 року на вказане доручення отримано рапорт про неможливість забезпечення явки гр. [PERSON] до Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області; 23.11.2013 року вручено пам'ятку про процесуальні права та обов'язки потерпілого гр. [PERSON] та допитано останню як потерпілу; 13.01.2014 року прокуратурою Полтавського району надано вказівки по кримінальному провадженню та направлено їх до СВ Полтавського РВ. Дані вказівки слідчим СВ Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області [PERSON] не виконано; 08.04.2014 року прокуратурою Полтавського району повторно надано вказівки по кримінальному провадженню та направлено їх до СВ Полтавського РВ для їх виконання; 27.04.2014 року у відповідь на вказівки прокуратури до матеріалів кримінального провадження долучено рапорт слідчого. У липні 2013 року прокуратурою Полтавського району по вказаному факту внесено акт прокурорського реагування та до СУ УМВС України в Полтавській області направлено відповідне подання, у якому начальнику СВ Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області надано вказівку для виправлення встановлених порушень. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Із позовної заяви вбачається, що позивач незаконними діями вважає «не завершене» до цього часу досудове розслідування по кримінальному провадженню №12013180300001235, внесеному до ЄРДР 15.06.2013 року по факту невиконання судового рішення [PERSON] за заявою гр. [PERSON] та не направлення його до суду. Ст. 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Згідно ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов'язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Дії прокурора, органу досудового розслідування визнаються незаконними у випадках визначених Законом. Окрім цього, пунктом 1 частини 1 статті 303 КПК України передбачено право потерпілого на досудовому розслідуванні оскаржувати дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. У позовній заяві відсутні взагалі посилання у чому полягають протиправність дій чи бездіяльності кожного з відповідачів. Отже, прокуратурою нагляд за проведенням досудового розслідування здійснюється належним чином, хід слідства контролювався, винесення будь-яких рішень приймалося відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства. Крім того в матеріалах справи представником Полтавського РВ було надано постанову про закриття кримінального провадження від 05.09.2014 року у зв»язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення. Окрім цього, у позовній заяві не наведено розрахунок моральної шкоди, із чого позивач виходив, визначаючи саме такий розмір відшкодування та взагалі відсутні будь-які докази, що свідчать про моральні страждання [PERSON], їх взаємозв'язок із протиправними діями чи бездіяльністю органів слідства чи прокуратури. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, які її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст.1167 ЦК України. Відповідно до наведеної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність так званого складу цивільного правопорушення (делікту), який включає в себе наступні елементи: наявність самої моральної шкоди; протиправні дії чи бездіяльність заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями (бездіяльністю) та завданою шкодою. В залежності від змісту правовідносин необхідна також вина особи, яка заподіяла шкоду. Згідно з ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31 травня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначає, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, при розгляді вимоги позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди судом можуть братися до уваги лише ті негативні наслідки немайнового характеру, які доведені позивачем під час розгляду даної справи. Так, відповідно до вищевказаних норм права позивач при розгляді справи повинен був довести: факт наявності моральної шкоди; факти протиправних діянь з боку відповідачів щодо розслідування кримінального провадження № 12013180300001235; наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діяннями відповідачів та завданою шкодою. Проте, вказані обставини не були доведені позивачем, а доводи щодо завдання моральної шкоди, викладені у позовній заяві, є безпідставним і нічим не доведеними як і визначений розмір шкоди, яка на думку позивача підлягає відшкодуванню. Позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed