Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», звернулося до суду з позовом, про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку, розташованому в будинку [ADDRESS] . Підстави позову позивач обґрунтовує посилаючись на наступне, що на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 03 серпня 2017 року № 934 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитків приватного акціонерного товариства «Компанія Київінвестбуд» будинок [ADDRESS] (гуртожиток) був прийнятий безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з додатком 1. На підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 вересня 2017 року № 488 «Про прийняття на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» гуртожитку на [ADDRESS] » вищезазначений будинок з 01 жовтня 2017 року був прийнятий на баланс Комунального підприємства, що підтверджується Актом приймання-передачі. [PERSON] зареєстрований в гуртожитку з 07 серпня 2008 року на підставі ордера №33 на право реєстрації в гуртожитку від 06 серпня 2008 року з наданням ліжко-місце в гуртожитку, виданого на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ЗАТ «Жилкомунсервіс». При проведенні періодичного огляду житлового фонду було встановлено, що відповідач [PERSON] лише зареєстрований в спірній кімнаті гуртожитку, не користується жилим приміщенням, не проживає в ньому більше 6-ти місяців, що підтверджується актами ЖЕД-404 від 12 березня 2019 року, 18 лютого 2020 року, 10 липня 2020 року, особовий рахунок на сплату житлово-комунальних послуг за відповідачем за адресою спірної нерухомості не відкривався, відповідач не сплачує житлово-комунальні платежі, будь-яких витрат на утримання житла не несе, у зв`язку з чим позивач змушений вернутись з даним позовом до суду. 29 вересня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 05 листопада 2020 року Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація подала пояснення на позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просили прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Судом встановлено, що на підставі Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 серпня 2017 року № 934 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитків приватного акціонерного товариства «Компанія Київінвестбуд» будинок [ADDRESS] (гуртожиток) був прийнятий безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації згідно Додатку 3 1. На підставі Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 вересня 2017 року № 488 вищезазначений будинок з 01 жовтня 2017 року був прийнятий на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». На підставі Ордеру на право реєстрації в гуртожитку № 33 від 06 серпня 2008 року, виданого ЗАТ «Жилкомунсервіс», [PERSON] надано право на реєстрацію/ліжко-місце на другому поверсі у будинку [ADDRESS] . За даними Довідки про реєстрацію місця проживання від 05 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , з 07 серпня 2008 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Актів датованих 12 березня 2019 року, 18 лютого 2020 року, 10 липня 2020 року, складених комісією Житлово-експлуатаційної дільниці - 404, кількість обстежених комісією кімнат в гуртожитку складає 112, при комісійному обстеженні кімнат гуртожитку, факт проживання [PERSON] не встановлено. При опитуванні мешканців гуртожитку, останніми повідомлено, що [PERSON] їм невідома та в гуртожитку ніколи не проживав. За інформацією, викладеною у довідці головного бухгалтера Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», особовий рахунок на особу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно даних програмно-апаратного комплексу «Єдина Система Нарахувань» не відображено. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 Житлового кодексу України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 Цивільного кодексу України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України). Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Як убачається з матеріалів справи, предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачем права на користування неприватизованим житловим приміщенням, а саме: ліжко-місця у (гуртожитку) за адресою: [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні тривалий час, не несе витрати за житлово-комунальні послуги, не повідомляє причини залишення місця проживання, таким чином, порушуючи права позивача, як балансоутримувача будинку. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обгрнутвоаним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 102 гривень 00 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи викладене та

Outcome: approved