Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області в якому просить визнати за нею, право власності на самочинно реконструйований об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення площею 65,8 м.кв. за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явилась, подавши письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву в якій просить справу слухати без представника Сморжівської сільської ради Радехівського району. Позовні вимоги визнає та просить їх задовільнити. За викладених умов, відповідно до ст. 169, ч.4 ст.174,ч.2 ст. 197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до Реєстраційного посвідчення серії БТІ № 007639, виданого ДКП Червоноградське МБТІ 05.09.2001 р., житловий будинок за адресою [ADDRESS] у 1/2 частини належить на праві особистої власності [PERSON] (а.с.7). Дане майно позивач набула у власність на підставі договору дарування серії АЕВ №139076 від 28.08.2001 р., посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу (а.с.8). На підставі договору дарування (бланк серії ВВО №122608) від 25.10.2004 р. позивач отримала в дар від [PERSON] 1/2 частини цього ж будинку (а.с.10). На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 11.08.2005 р., виданого Радехівським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Сморжівської сільської ради від 15.12.2004 р. № 4 позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0502 га за адресою [ADDRESS]. (а.с.13). 14.08.2001 року позивач отримала рішення сесії Сморжівської сільської ради Радехівського району від 14.08.2001 р. (без номера) про надання дозволу на реконструкцію житлового будинку у нежитлове приміщення (а.с.21). У 2015 році на замовлення позивача був виготовлений проект реконструкції житлового будинку у нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. Протягом наступного року позивач здійснила перебудову власного житлового будинку у нежитлове приміщення без встановленого дозволу на початок будівельних робіт, на земельній ділянці, що не була призначена для даної мети, не здійснила реєстрації його як об'єкта нерухомого майна в порядку, встановленому на час дії правовідносин. Відповідно до ст.38 ЗК України визначається, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Згідно технічного паспорта, виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що магазин по [ADDRESS], становить загальну площу 65,8 м.кв. (а.с.5-7). Будь-яких претензій або суперечок зі сторони сусідів і Сморжівської сільської ради Радехівського району не було, оскільки будівля побудована в межах виділеної земельної ділянки. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до п. З постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Пунктом 10 Постанови передбачається, що позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі, тому відповідачем у справі слід визначити Радехівську міську раду Львівської області. В пункті 16 Постанови зазначається, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Ст. 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Зокрема, згідно із нормою частини 5 ст.376 ЦК України, яка регламентує порядок визнання права власності на майно, що виникло внаслідок самочинного будівництва, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Існуючі будівлі не порушують прав сусідніх будинковолодінь, а також не суперечать вимогам Державних будівельних норм України, та збудовані в межах земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності. Будівництво таких не порушує також цільового призначення земельної ділянки. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, ч.2 цієї статті передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається за підставами, що незаборонені законом, зокрема із правочинів, ч. 2 цієї статті, передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Беручи до уваги вищенаведене, зокрема те, що відповідач позов визнав, самочинне будівництво спірних нежитлових приміщень здійснено без порушення будівельних і технічних норм, а також те, що судом не здобуто доказів того, що таке будівництво суперечить суспільним інтересам чи порушує права інших осіб та що таким будівництвом порушені санітарно-технічні вимоги чи правила експлуатації приміщення, суд не вбачає перешкод для задоволення позову, а вважає, що є достатньо підстав для задоволення такого і визнання за позивачем права власності на дане приміщення.

Outcome: approved