Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] у відповідності до ст. ст. 1258, 1259, 1264 ЦК України звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права на спадкування за законом у четверту чергу, зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Свої вимоги мотивує тим, що з травня 2003 р. перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], з яким проживали однією сім"єю в [ADDRESS]. 20.07.2004 р. вона та [PERSON] продали [ADDRESS] та 23.07.2004 р. придбали [ADDRESS], а 20.04.2005 р. зареєстрували шлюб. Тобто, вона, [PERSON], на момент смерті спадкодавця [PERSON] проживала з ним однією сім»єю понад п'ять років (з березня 2003 року до часу відкриття спадщини [INFO].), що є підставою відповідно до ст. 1264 ЦК для визнання її права на спадкування за законом у четверту чергу. Зокрема, через тяжку хворобу та похилий вік [PERSON] перебував у безпорадному стані і виключно вона, [PERSON], одноособово тривалий час опікувалася ним, надавала матеріальну та іншу необхідну допомогу, тому вона має у відповідності до ст. 1259 ЦК право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, посилаючись на викладене у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка одночасно є представником [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказавши про те, що 20.07.2004 р. [PERSON] продав належну йому на праві власності [ADDRESS], перебуваючи на той час в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 23.07.2004 р. та в цей же день [PERSON] придбав спірну квартиру. Позивач працювала з [PERSON], тому могла бути присутньою при укладанні ним усіх угод, у тому числі під час придбання спірної квартири. Стосунки, які існували між позивачем та [PERSON] на час придбання спірної квартири не могли мати ознак сім»ї. Станом на 23.07.2004 р. покійний [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому теоретично позивач могла проживати з [PERSON] лише з 24.07.2004 р. по [INFO]. При цьому [PERSON] перебував у безпорадному стані лише 3 дні до його смерті, тому позов є необґрунтованим та безпідставним. Просили також застосувати строки позовної давності. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про розгляд справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу за їх відсутності у відповідності до чинного законодавства. (т.1 а.с.72) Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. За правилами ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Аналізуючи вище зазначені норми закону, позивач у відповідності до ст. 60 ЦПК України має довести факт проживання однією сім»єю зі спадкодавцем протягом не менше як 5 років, а також безпорадний стан спадкодавця. Як встановлено в судовому засіданні, 23 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб (т.1 а.с.123) Позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20 квітня 2005 року (т.1 а.с.124) 29 листопада 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] [PERSON] помер. (т.1 а.с.125) Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як діти померлого, являються спадкоємцями [PERSON] першої черги. (ст. 1261 ЦК України) Відповідно до ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З урахуванням вищезазначених обставин, твердження позивача про те, що вона проживала з [PERSON] однією сім»єю як чоловік та жінка з березня 2003 року, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки станом на 23 липня 2004 року покійний [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] згідно з ч.1 ст. 114 СК України вважається припиненим у день реєстрації розірвання шлюбу, а саме 23 липня 2004 року, і тому позивач не могла проживати однією сім»єю з покійним [PERSON] в той час, як він перебував у шлюбі з іншою жінкою. Отже, теоретично позивач могла проживати з [PERSON] однією сім»єю лише з 24 липня 2004 року і до [INFO], тобто менше чотирьох років. Проте шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 29 листопада 2007 року. Щодо безпорадного стану [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПУ України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання розірвання шлюбу фіктивним, анулювання актового запису про розірвання шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу, визнання права на спадкування за законом встановлено, що «доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] хворів, лікувався в медичних закладах, потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала саме його колишня дружина [PERSON], матеріали справи також не містять.» (т.1 а.с.107-110) Зокрема, в судовому засіданні представником позивача заявлялося клопотання щодо призначення по справі посмертної судово-медичної експертизи з приводу тяжкості характеру захворювань [PERSON] за період з 2002 року по [INFO]., які могли викликати безпорадний стан хворого, мотивуючи тим, що за життя [PERSON] мав цілу низку хвороб, які загострювались та призвели до стану безпорадності останнього, який потребував сторонньої допомоги. 25 квітня 2013 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва по справі призначено судово - медичну експертизу, на вирішення експертів поставлено питання чи перебував [PERSON] з 2002 року по момент смерті [INFO] в безпорадному стані через наявні у нього захворювання, а якщо перебував, то з якого часу та чи потребував у зв'язку з цим сторонньої допомоги, догляду та опіки. Згідно з висновками експертизи (т. 1 а.с.204-225), покійний [PERSON] потребував сторонньої допомоги 3 дні до смерті, а саме з 27 березня по [INFO] в лікарні, внаслідок розвитку гострого порушення коронарного кровообігу (інфаркту міокарда), перебував у фізичному стані, який не дозволяв здійснення ним у повному обсязі побутової (у повсякденному житті можливості самообслуговування) та соціальної активності. Тому позовні вимоги в частині, що позивач тривалий час піклувалася про покійного, який перебував у безпорадному стані, не знайшли свого підтвердження у розумінні ч. 4 ст. 60 ЦПК, згідно з якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про призначення повторної експертизи, при цьому ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року було відмовлено у призначенні повторної експертизи, оскільки суду не надано переконливих доказів того, що висновок експерта є необґрунтованим або таким, що викликає сумніви в його правильності. Зокрема, судом зобов'язувалося сторін у відповідності до ч.2 ст. 131 ЦПК повідомити суд про відомі їм рішення судів, що стосуються предмета спору, а також про відомі незавершені судові провадження, при цьому як стало відомо, сторона позивача, яка неналежно користується своїми процесуальними правами та обов'язками, одночасно звернулася з аналогічним позовом і до Дніпровського районного суду (т.1 а.с.56), при цьому 20 грудня 2012 року вказана позовна заява вже поверталася позивачу Дніпровським районним судом м. Києва для подання до належного суду. (т. 1 а.с.112) З матеріалів справи також вбачається, що, 23 грудня 2010 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] відмовлено у задоволенні позову щодо встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на 12 частину квартиру. Однак, в апеляційному порядку, представником [PERSON] було подано заяву про залишення позову без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2011 року рішення Деснянського районного суду м. Києва було скасовано, позовну заяву залишено без розгляду. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вище зазначені докази, об»єктивно дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи, викладені в позові, є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed