Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , в лютому 2021 р. звернулась до суду з позовом до Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про зняття арешту з майна, та просила суд постановити рішення, яким зняти арешт з нерухомого майна з квартири [ADDRESS] накладений на підставі постанови №1022/13 від 20.08.2004 р., відділом Державної виконавчої служби Святошинського району м.Києва, за реєстровим номером обтяження №1263871. В обгрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, 19.10.2020 р., рішенням Святошинського районного суду м.Києва було прийнято рішення про зняття арешту з майна, а саме квартири [ADDRESS] на підставі постанови №1022/13 від 20.08.2004 р., Відділом державної виконавчої служби у Святошинському районі, за реєстраційним номером обтяження 5592244. Рішенням відділу державної реєстрації прав та їх обтяжень при Державній адміністрації Святошинського району м.Києва, від 28 січня 2021 року, позивачу було відмовлено у зв`язку з зареєстрованим номером обтяження 1269871 від 30.08.2004 реєстратором Дванадцятої Київською державною нотаріальною конторою, згідно постанови 1022/13 від 20.08.2004 р., віддлом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві. До теперешнього часу кваритра заявника перебуває під арештом та забороною відчуження. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що накладення арешту на вказане нерухоме майно порушує його законні права, як власника, щодо права вільного володіння, користування та розпорядження майном, позивач просить задовольнити його вимоги та зняти арешт з належного йому майна. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 18 лютого 2021 р. відкрито провадження по справі. Позивач в судове засідання не з`явився, суду надано заяву з проханням розгляду справи в її відсутності, що суд з урахуванням обставин справи вважає за можливе. Представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову не надали. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер син позивача [PERSON] , про що 08.01.2020 року Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) актовий запис № 20. Позивач звернувшись до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті сина дізналась що згідно постанови № 1022/13 від 20.08.2004 року за реєстраційним номером обтяження № 592244 відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було накладено арешт на все її майно в тому числі і на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11.08.2020 року виконавчого листа за яким такий арешт накладався на виконанні ВДВС більше не перебуває, детальну інформацію надати вони не можуть, оскільки відповідні матеріали виконавчого провадження знищені за терміном зберігання. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно з ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Таким чином, з огляду на те, що обставини, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved