Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду за уточненим позовом Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району, [PERSON], третя особа на стороні позивача [PERSON] без самостійних вимог про визнання заповіту недійсним, про визнання права власності на спадковий будинок, визнання спадкової справи нечинною. Вимоги уточненого позову мотивовано тим, що згідно із заповітом [PERSON], посвідченого секретарем виконкому Великоком»ятської сільської ради Виноградівського району, про що зроблено відповідний реєстровий запис за №275 від 15.08.2013 року, спадкоємцем майна є [PERSON]. Протягом всього літнього життя [PERSON], її утриманням та постійною допомогою займалася позивачка -[PERSON], яка постійно проживала із спадкодавцем однією сім»єю, мали спільний побут, вели спільне господарство в [ADDRESS]. 15.04.2015 року спадкодавець [PERSON] померла, організацію її поховання та всі витрати пов'язані з цим понесла позивачка з своїм сином [PERSON] 15.07.2015 року, син позивачки [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Виноградівського районного округу Юска Н.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак нотаріусом йому було відмовлено у прийомі документів, поскільки відносно спадкового майна, що відкрилося після смерті [PERSON], вже заведена спадкова справа Виноградівською державною нотаріальною конторою від 19.05.2015 року за №127/2015, та також повідомлено про наявність іншого заповіту, на користь іншої особи, посвідченого 30.10.2014 року Великоком»ятською сільською радою Виноградівського району за реєстровим №346, згідно до якого мати позивачки заповіла все своє майно інші особі, а не сину позивачки, що стверджується копією Інформаційної довідки із Спадкового реєстру за №40940833 від 15.07.2015 року. У зв»язку із цим, позивачка [PERSON] 16.07.2015 року, звернулася до приватного нотаріуса Виноградівського районного округу Юска Н.М. із заявою про прийняття спадщини за законом, однак нотаріусом їй було повідомлено про заведену спадкову справу Виноградівською державною нотаріальною конторою від 19.05.2015 року за №127/2015, та також повідомлено про наявність іншого заповіту, на користь іншої особи, посвідченого 30.10.2014 року Великоком»ятською сільською радою Виноградівського району за реєстровим №346. На основі вищевикладеного, позивачка з врахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON], складений 30.10.2013р. на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району, Закарпатської області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №346, визначи нечинною заведену Виноградівською державною нотаріальною конторою спадкову справу за №127/2013 та визнати за позивачкою право власності в цілому на спадковий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Попович В.І., заявлені уточнені позовні вимоги підтримали, однак в частині визнання спадкової справи нечинною відмовилися від даної вимоги. Відповідач-представник Великоком»ятської сільської ради [PERSON] та її представник адвокат Дидинська Б.М., в судовому засіданні заперечили проти задоволення уточнених та змінених позовних вимог, зокрема зазначила, що секретар виконавчого комітету сільської ради [PERSON], посвідчивши оскаржуваний заповіт мала такі повноваження, згідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування» та ст.37 ЗУ «Про нотаріат». Щодо визнання заведеної державним нотаріусом спадкової справи, нечинною то зазначили, що обраний в цій частині позовна вимога не відповідає способу захисту порушеного права, передбаченими ст.16 ЦК України.з підстав зазначених у письмовому запереченні на позовну заяву. Відносно визнання права власності за позивачкою на спадковий житловий будинок, зазначили, що спадкування здійснюється на основі заповіту або закону, крім того не вказано коло спадкоємців за законом першої черги після померлого спадкодавця та відсутня відмова нотаріуса в оформленні спадщини. Третя особа [PERSON], та його представник Пуканич Е.В., в судовому засіданні уточнені та змінені позовні вимоги позивачки [PERSON], визнали повністю. Співвідповідач [PERSON], в судовому засіданні заперечила проти задоволення уточнених та змінених позовних вимог позивачки [PERSON], поскільки вважає оскаржуваний заповіт дійсним та зазначила про існування неприязних стосунків між спадкодавцем [PERSON] та позивачкою [PERSON], якою не вказано коло спадкоємців за законом першої черги після померлого спадкодавця та зазначила, що суд не може перебирати на себе повноваження нотаріуса по оформеленю документів на спадковий житловий будинок. Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд вважає, що заявлені уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задовлення. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що 15 серпня 2013 року мати позивачки - [PERSON] склала заповіт, згідно якого остання все своє майно заповіла своєму внуку [PERSON] Проте після смерті матері позивачки з'ясувалося, що 30 жовтня 2013 року остання склала новий заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 346. Згідно цього заповіту [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON]. Суд прийшов до переконання, що оспорюваний заповіт є недійсним з наступних підстав. Пред'являючи позов, позивачка [PERSON] яка є донькою померлої [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом, посилалась на те, що секретар Великоком»ятської сільської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області не мав необхідного обсягу повноважень для посвідчення оспорюваного заповіту, а тому такий відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Згідно ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений повноваженою на це посадовою особою відповідно органу місцевого самоврядування. Згідно із статтею 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах. У пункті 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року, визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішення про покладення вчинення нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON] було прийняте безпосередньо Великоком'ятівською сільською радою, а не її виконавчим комітетом, як того вимагала вищевказана інструкція. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи зі змісту статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на яке має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені статтями 1251-1252 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним та відповідно до частини другої статті 215 ЦК України не потребує визнання його недійсним. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 1251 ЦК України). Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 23 жовтня 2013 року) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 11 серпня 2013 року) передбачено, що в населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок). Згідно з пунктом 1.2. розділу І названого Порядку нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі посвідчення заповіту не тією службовою особою, на яку покладено функцію вчинення нотаріальних дій, такий заповіт вважається складеним з порушенням вимог щодо його посвідчення, а отже є нікчемним (ч. 1 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК України); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 ЦК України. Такі заповіти прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами, та порядок їх посвідчення затверджений постановою КМУ від 15 червня 1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених». Посвідчення заповіту неуповноваженою особою, тобто посадовою, службовою особою, яка відповідно до норм статей 1251-1252 ЦК України не уповноважена посвідчувати заповіти, має мати наслідком нікчемність заповіту (ч. 1 ст. 1257 ЦК України). Посвідчення заповіту, що здійснюється із порушенням норм статті 1251 ЦК України, є підставою нікчемності заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України. Так, згідно рішення першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року, таким покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON]. Однак, як вбачається з протоколу засідання першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року, остання не приймала вищевказаного рішення. З вказаного протоколу видно, що шостим питанням порядку денного першої сесії сільської ради було питання «Про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій». З даного питання виступив сільський голова [PERSON], яка запропонувала покласти обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря сільської ради [PERSON] Рішення про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій прийнято одноголосно. Отже, як вбачається з вищенаведеного, рішенням першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року, обов'язки по вчиненню нотаріальних дій покладено на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON], проте згідно протоколу засідання першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року обов'язки по вчиненню нотаріальних дій пропонувалося покласти на секретаря сільської ради [PERSON] На засіданні першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року не приймалося рішення ні про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON], ні про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря сільської ради [PERSON] Натомість було прийнято рішення про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій - без зазначення особи, на яку покладаються відповідні обов'язки. Крім того, в рішенні першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року другим пунктом вказано доручити секретарю сільської ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету, однак як вбачається з протоколу засідання першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання від 09 листопада 2010 року, останньою таке рішення не приймалося. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 30 жовтня 2010 року, яка діяла на час проведення засідання першої сесії Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області VI скликання) секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Згідно з частиною четвертою статті 50 названого Закону секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. У даному випадку Великоком'ятівською сільською радою Виноградівського району Закарпатської області VI скликання приймалося рішення про обрання секретарем сільської ради [PERSON] (п'яте питання у протоколі засідання першої сесії сільської ради), однак не приймалося рішення про одночасне здійснення секретарем сільської ради [PERSON] повноважень секретаря виконавчого комітету відповідної ради. З даного приводу необхідно зазначити, що виходячи з положень частин першої, четвертої статті 50, частин третьої, четвертої, п'ятої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посада секретаря сільської, селищної, міської ради не є тотожною посаді секретаря виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради, а це дві абсолютно різні посади. На час прийняття Великоком'ятівською сільською радою Виноградівського району Закарпатської області VI скликання рішення від 09 листопада 2010 року про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON] діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції від 08 січня 2007 року), згідно з пунктом 2 якої нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Тобто, на час прийняття Великоком'ятівською сільською радою Виноградівського району Закарпатської області VI скликання рішення від 09 листопада 2010 року про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON], таке рішення мала приймати не сільська рада, а її виконавчий комітет. Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані роз'яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону (п. 1.3. розділу ІІІ Порядку). Згідно абзацу третього пункту 1.6. розділу ІІІ Порядку посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, про що зазначається у тексті заповіту. Проте, як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, цього зроблено не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку, що секретар виконавчого комітету Великоком'ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області [PERSON] не уповноважена була посвідчувати оспорюваний заповіт, тобто посвідчення оспорюваного заповіту здійснено з порушенням ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 37 Закону України «Про нотаріат», а тому відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт є нікчемним, тобто в цій частині заявлений уточнений змінений позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог, про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спадковий житловий будинок, то суд вважає, що в цій частині заявлені позовні вимоги є передчасними, поскільки відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Окрім того, в своїх поясненнях позивачка [PERSON], вказала, що у спадковому будинку проживає її рідний брат, окрім них з братом є ще двоє дітей померлої, а відтак позивачкою в позові не зазначені всі спадкоємці до спадкового майна, тобто не визначено коло спадкоємців. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача судові витрати, пропорційно до задоволених вимог. На підставі наведеного та та

Outcome: approved