Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , де з 18 липня 2003 року є зареєстрованим її рідний дядько - відповідач [PERSON] , однак в такому не проживає з літа 2014 року. Саме з цього часу він забрав свої речі та виїхав у невідомому напрямку. Протягом п`яти років до вказаного житла не навідується, не бере участі в його утриманні. Поряд з тим зазначила, що їй необхідно оформити субсидію, однак факт реєстрації відповідача у її будинку не дає їй можливості цього зробити. Крім того, в майбутньому має намір продати належний їй будинок. Таким чином відповідач більше року з дня реєстрації не проживає в житловому будинку, який належить позивачу. В зв`язку з чим, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , позов з підстав, наведених у поданій до суду позовній заяві, підтримала повністю, при цьому надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у визначеному законом порядку. Причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд такої у його відсутності суду не надав. За таких обставин, враховуючи згоду позивача [PERSON] , суд прийшов до висновку про ухвалення у справі заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 71, 150, 156, 160, 163 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; члени сім"ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, в будинковолодінні [ADDRESS] є зареєстрованими [PERSON] , 1929 року народження, який проживає в будинку, та відповідач [PERSON] , 1951 року народження, який зареєстрований за вищевказаною адресою з 18.07.2003, однак в такому не проживає з 2014 року. Наведене підтверджується довідкою Глибочецької сільської ради №603 від 23 липня 2019 року. Власником будинковолодіння по [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Наведене підтверджується договором дарування серії НМЕ 743164 від 01 серпня 2017 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №93401139 від 01 серпня 2017 року. З акту обстеження житлового будинку по [ADDRESS] від 23 липня 2017 року, складеного комісією виконавчого комітету Глибочецької сільської ради, слідує, що в домогосподарстві зареєстрований та проживає [PERSON] , 1929 року народження, який проживає там один. В даному господарстві також зареєстрований з 18 липня 2003 року [PERSON] , 1951 року народження, який в такому не проживає з 2014 року, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в будинку не має. Окрім цього, той факт, що відповідач [PERSON] у спірному помешканні більше одного року не проживає і таке для власних потреб не використовує, стверджено і показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показала, що позивач є дружиною її рідного брата і до 2014 року з відповідачем [PERSON] , який є рідним дядьком [PERSON] , вони неодноразово зустрічались. Починаючи з 2014 року їм невідомо про місце перебування [PERSON] За місцем реєстрації в с.Глибочок відомості про нього відсутні. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, показала, що відповідач, який є її рідним братом, був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є її донька [PERSON] , у 2014 році поїхав на роботу і з того часу відомостей про нього не має, місце його перебування невідоме. Отже, в судовому засіданні встановлено, що з 2014 року відповідач в будинку [ADDRESS] не проживає, інтересу до спірного будинку як до місця свого проживання не має, понад один рік без поважних причин є відсутнім у зазначеному житловому будинку. Будь-яких доказів того, що між сторонами було досягнуто угоди щодо порядку користування відповідачем спірним жилим приміщенням, сторонами надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи. Відповідно до ст. ст. 321, 383 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналізуючи усі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, належному на праві приватної власності [PERSON] , є підставними, ґрунтуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 71, 150, 160, 163 Житлового кодексу України, ст. 321, 383 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved