Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

В провадженні Каховського міськрайонного суду Херсонської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ у справах дітей виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області, служба у справах дітей Верхньорогачинської районної державної адміністрації Херсонської області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбних відносинах з 04.03.2000 року по 20.10.2017 рік. Від сумісних стосунків мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу, дитина проживає разом з позивачем. На її утримання з відповідача стягуються аліменти, згідно до судового наказу № 658/3792/17. На даний час позивач працює та проживає в державі Ізраїль, де отримала громадянство. [PERSON] має бажання забрати дитину до Ізраїлю, про що повідомила відповідача, однак останній відмовлявся надати нотаріальний дозвіл на виїзд дитини за кордон. Позивач посилається на ст. 160 СК України, відповідно до якої, дитина, яка досягла 10 років, має право приймати участь щодо визначення її місця проживання. Позивач піклується про належне виховання дитини та її стан здоров`я. Вважає, що в інтересах дитини краще проживати з позивачем. Оскільки вона має можливість забезпечити дитину належними умовами проживання та утримання, повною мірою займатися її вихованням. Позивач матеріально забезпечена, працює, забезпечена житлом з нормальними соціально-побутовими умовами. Тому, просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом з позивачем та надати дозвіл Ніфонтовій М.М. або уповноваженому її представнику дозвіл на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон та просить стягнути на її користь судові витрати. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 06.11.2020 року, провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. 22.02.2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог, а саме судові витрати просить покласти на позивача. Позивач, представник позивача в підготовче засідання не з`явились. Представник позивача надав заяву про слухання справи за його відсутності, на задоволенні зменшених позовних вимог наполягає у повному обсязі, просить винести рішення в підготовчому засіданні. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності,зменшені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи відділу у справах дітей виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області, в підготовче засідання не з"явилась, надала заяву про слухання справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи служби у справах дітей Верхньорогачинської РДА Херсонської області, до підготовчого засідання не з`явився, надав заяву у якій при вирішенні спору покладається на розсуд суду та просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та виходячи з інтересів малолітньої дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Відповідно до свідоцтва про народження, сторони значаться батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 99 ( а.с.9). Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10.10.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано ( а.с.8). Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, 29.12.2017 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 282 ( а.с.28). Згідно довідки Верхньорогачинської опорної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Верхньорогачинської районної ради Херсонської області від 07.09.2020 року, [PERSON] , навчається в 7-А класі ВОЗШ І-ІІІ ступенів Верхньорогачинської районної ради Херсонської області ( а.с.10), В матеріалах справи міститься акт обстеження житлово-побутових умов від 06.09.2020 року, на момент обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , 2008 року народження, не зареєстрована, але фактично проживає разом з [PERSON] ( а.с.11). Рішенням виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області від 08.10.2019 року, затверджено висновок відділу у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , для її тимчасового виїзду за межі України ( а.с.13). Листом Верхньорогачинської районної державної адміністрації від 17.02.2021 року, повідомлено, що орган опіки та піклування Верхньорогачинської районної державної адміністрації Херсонської області не має можливості надати висновок про доцільність/не доцільність : -визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; -надання дозволу на виїзд за межі України до держави Ізраїль на постійне проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею 16 років, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] , [INFO] ; -надання [PERSON] , [INFO] , або її уповноваженому представнику, дозволу оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду за кордон до держави Ізраїль неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] ( а.с.87-89). Малолітня, [PERSON] , [INFO] ,навчається у 7-А класі Верхньорогачинської селищної ради. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики від 29.01.2021 року № 27, виданої навчальним закладом на [PERSON] , дитина зарекомендувала себе як дисциплінована, спокійна учениця. На уроках завжди уважна, виконує домашні завдання. У класному колективі має товариські взаємовідносини з учнями. За період навчання учениці в даному закладі батьки не приймали участь у освітньому процесі, ці обов`язки виконувала тітка [PERSON] ( а.с.99). Згідно висновку про стан здоров`я від 02.02.2021 року, виданого КНП « Верхньорогачинська центральна районна лікарня», дитина, [PERSON] - здорова. На підставі листа КНП « Верхньорогачинська центральна лікарня» від 01.02.2021 року № 01/46 на медичні огляди [PERSON] приводить тітка, декларація з сімейним лікарем заключена у м. Каховка ( а.с.100). Згідно акту обстеження житлового будинку, розташованого за адресою фактичного проживання малолітньої [PERSON] , разом з тіткою [PERSON] , виявлено: власником будинку являється [PERSON] ( свекруха тітки). Умови проживання повністю відповідають санітарно-гігієнічним нормам, будинок має газове опалення, у помешканні є 5 жилих кімнат, кухні, коридор. Кімнати облаштовані необхідними меблями, є побутова техніка повсякденного вжитку. Для дитини є окрема кімната, місце для сну та робоче місце підготовки уроків( а.с.107). Мати дитини, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована на адресою: [ADDRESS] , але на даний час проживає в державі Ізраїль. Здійснити обстеження умов проживання та акт оцінки потреб сім`ї матері, як це передбачено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, немає можливості, оскільки громадянка проживає за межами країни. Згідно матеріалів, доданих до позовної заяви, мати має постійний дохід та орендує житлове приміщення для проживання в державі Ізраїль. Батько дитини, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Працює в ТОВ « Стефанія-плюс» на посаді підсобного робітника, має постійний дохід. Відповідно до довідки від 02.02.2021 року № 1, виданої ТОВ « Стафанія-плюс», громадянин сплачує аліменти на дитину в розмірі 20% від усіх доходів, заборгованість по виплаті аліментів відсутня ( а.с.101). За інформацією сектору поліцейських діяльності № 1 відділення поліції № 2 Каховського району відділу поліції ГУНП в Херсонській області від 02.02.2021 року № 662 39./2/01-2021 [PERSON] та [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності, в тому числі через факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, або за її присутності не зафіксовані ( а.с. 102). Згідно п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини. Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, вказано, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання ( перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу ( у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця реєстрації ( проживання) , копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу ( у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів ( у разі наявності) під час розгляду питання у визначенні місця проживання дитини беруться до уваги: обстеження умов проживання дитини, дохід батьків, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, або за її відсутності, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність, оцінка потреб сім`ї з вказівкою на спроможність матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. 02.02.2021 року з малолітньою [PERSON] , у присутності тітки, працівників служби у справах дітей районної державної адміністрації, фахівця із соціальної роботи було проведено бесіду, в результаті якої встановлено, що дитина бажає проживати з матір`ю за кордоном в державі Ізраїль. З батьком з 2018 року жодного разу не спілкувалась. Намагалась самостійно додзвонитись батьку, але він не піднімав слухавку, або передавав телефон старшому сину. Дитина постійно спілкується з мамою в телефонному режимі ( письмові пояснення дитини додаються). Мама забезпечує доньку одягом, шкільним приладдям та продуктами харчування, пересилаючи тітці кошти та посилки ( а.с. 98). Згідно копії пояснення від 08.02.2021 року, батько [PERSON] не заперечує щодо виїзду його доньки, [PERSON] , за кордон до матері, що збирається підтвердити в судовому засіданні ( а.с. 97). Відповідно до листа Верхньорогачинської РДА Херсонської області від 22.02.2021 року, на даний час спору щодо визначення місця проживання дитини не вбачається, так як батько змінив свою думку і виражає відповідну згоду на проживання дитини з матір`ю і так, як орган опіки та піклування надає висновок про визначення місця проживання дитини лише у разі виникнення спору між батьками з цього питання, а на даний час спір відсутній, надання висновку органу опіки та піклування про підтвердження місця проживання дитини є недоцільним ( а.с.94-96). Відповідно до договору оренди від 27.11.2019 року, [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди квартири, розташованої в [ADDRESS] , строк оренди приміщення з 01.12.2019 року по 30.11.2020 року ( а.с. 15, 16). Згідно довідки про працевлаштування, [PERSON] , працює в компанії М.С.Д. Хайфа ТОВ комерційна компанія ( а.с. 17). Зі змісту характеристики, наданої М.С.Д. Хайфа ТОВ комерційна компанія, [PERSON] , працевлаштована у вищезазначений компанії по догляду за людьми похилого віку з 08.04.2020 року, відповідальна та старанна працівниця. Працює з різними психологічними типами людей, віддана своїй роботі, надійна ( а.с.18). До позовної заяви долучені розрахункові листи, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] регулярно отримує заробітну плату ( а.с.19-27). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України , сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України, передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 19 СК України, передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також, пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що: - мати забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; - при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку, - суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері або уповноваженої нею особи за кордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл та напрямку прямування, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У пункті 2 статті 10 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду спрямоване на захист прав та інтересів дитини, таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню . На підставі викладеного,

Outcome: approved