Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом - будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та позбавити відповідача права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою; зобов'язати Відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Сихівського району м.Львова зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є співвласником (3/5 частки у праві власності) будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24 лютого 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бурило В.В. Відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 7 квітня 2006 р., виданого Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням від 7 квітня 2006 р. №356, [PERSON] та [PERSON] належать по 2/10 частки зазначеного нерухомого майна. 24 квітня 1999 р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано у міському відділі ДРАЦС Львівського МУЮ, актовий запис №353. 17 листопада 2000 р. відповідача було зареєстровано за спірною адресою як члена сім'ї - чоловіка [PERSON] Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 6 серпня 2013 р. по справі №464/4163/13-ц позов відповідача до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та шлюб між ними розірвано. 6 вересня 2013 р. вказане судове рішення набрало законної сили. Ще до розірвання шлюбу відповідач змінив місце проживання, перестав користуватися житлом за спірною адресою, перестав сплачувати комунальні платежі, не користується будинком і до даного часу, тобто більше ніж два роки. Перешкод у користуванні будинком ніхто з співвласників йому не чинив. [PERSON] з відповідачем перестали спілкуватися одразу після розлучення. Жодної домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між співвласниками немає. Будь-яких заяв до житлово-комунальної установи чи паспортного столу стосовно того, що відповідач не проживатиме в квартирі з поважних причин чи прохання закріпити за ним спірне також немає. Комунальні платежі сплачується лише співвласниками. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином викликався в порядку ст.74 ЦПК України через оголошення в газеті „Урядовий кур'єр". Тому згідно із ст.224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу, за відсутності заперечень з боку сторони позивача, заочно у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Треті особи у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином викликалися до суду. Від третьої особи [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позові, просить такий задовольнити. У зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Позивачу [PERSON], третім особам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 травня 2006 р. та договором дарування від 24 лютого 2014 р. Судом встановлено, що за даною адресою також зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (довідка від 1 грудня 2015 р. про склад сім'ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб), який є колишнім чоловіком третьої особи по справі [PERSON] Відповідно до ст.ст.316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України. Так, за умовами ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 ЦК України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Питання втрати членом сім'ї власника права користування житлом вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так, даною нормою закону передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. За відсутності правового регулювання втрати права на користування житлом колишнім членом сім'ї власника, то суд в порядку ст.8 ЦК України та ст.8 ЦПК України застосовує аналогію закону. Відповідно актів житлового органу від 25 лютого 2015 р. та від 4 листопада 2015 р. відповідач [PERSON] більше двох років не проживає у будинку [ADDRESS]. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у спірному будинку понад встановлений законом строк збереження права користування ним, поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні таким судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратили право користування спірним житлом, є підставними та обґрунтованими, і суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Вимога позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщення охоплюється вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Сихівського району м.Львова зняти відповідача з реєстрації у спірному будинку, то така є безпідставною, виходячи з наступного. За положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспоренння та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею же 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, ні позивачем у поданому позові з доданими матеріалами, ні його представником не доведено, що при визнанні відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що в свою чергу є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, порушуються чи будуть порушені права позивача, а відтак дана вимога є передчасною. Крім цього, обов'язок зняття особи з реєстрації за місцем проживання покладається на органи Державної міграційної служби України, до яких і повинна бути звернена дана вимога. Разом з тим, відповідний орган Державної міграційної служби України не залучений в якості відповідача, а суд в порядку ст.33 ЦПК України позбавлений самостійно залучити відповідача за відсутності клопотання позивача. Таким чином, оскільки вимога про зобов'язання зняття з реєстрації за місцем проживання звернена до відповідача [PERSON], а тому є підстави для відмови в позові в цій частині.

Outcome: partial