Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої діє адвокат [PERSON] у січні 2017 року предявила до суду позов до відповідачів: [PERSON] митниці ДФС, [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області,\~у якому\~просила стягнути\~з відповідачів\~на її\~користь 182819,72\~гривень майнової\~та 100000\~моральної шкоди.\~В обґрунтування\~позову вказала,\~що 14\~жовтня 2009\~року в\~ВГІРФО УМВС\~України в\~Тернопільській області\~вона ([PERSON]Д.)\~отримала дозвіл\~№123\~від на\~зміну місця\~проживання,\~переїзд до\~своїх дітей\~з Російської\~Федерації в\~Україну,\~а згодом\~повернулась у\~Російську Федерацію\~для вирішення\~питань,\~викликаних зміною\~місця проживання.\~24\~грудня 2010\~року вона\~перетнула державний\~кордон України\~з Російської\~Федерації та\~прибула у\~[PERSON] митницю\~з приводу\~розмитнення ввезеного\~з Російської\~Федерації автомобіля\~марки „HUMMER\~НЗ,\~2007\~року випуску,\~двигун Т\~78136473,\~кузов XWFDN\~13Е170000081,\~який належав\~їй на\~праві приватної\~власності.\~На вимогу\~службових осіб\~автомобіль був\~поставлений на\~майданчик [PERSON]\~митниці.\~12\~січня 2011\~року,\~звернувшись \~до [PERSON]\~митниці із\~заявою щодо\~можливості митного\~оформлення транспортного\~засобу із\~звільненням від\~його оподаткування,\~листом за\~вих.ном.10\\11-379-Р-1\~від 17\~січня 2011\~року [PERSON]\~митниця надала\~їй роз'яснення,\~в якому\~зазначила,\~що право\~на ввезення\~громадянами транспортних\~засобів із\~звільненням від\~оподаткування при\~переселенні на\~постійне місце\~проживання в\~України за\~умови наявності\~документів,\~визначених Правилами\~митного контролю\~та митного\~оформлення транспортних\~засобів,\~що переміщується\~громадянами через\~держаний кордон\~України,\~можливе протягом\~року видачі\~документа,\~що дає\~право на\~постійне проживання\~в Україні.\~З урахуванням\~змісту даного\~роз'яснення,\~митний брокер\~[PERSON]\~в інтересах\~[PERSON]\~подала до\~[PERSON] митниці\~вантажну митну\~декларацію №403000010/2011/000083,\~на підставі\~якої [PERSON]\~митницею було\~здійснене митне\~оформлення зазначеного\~автомобіля,\~та визначено\~суму митних\~платежів,\~що підлягали\~сплаті на\~загальну суму\~208481\~гривень 75\~копійок.\~Оскільки,\~автомобіль був\~поміщений на\~спецмайданчик митниці,\~а їй\~було пред'явлено\~вимогу,\~щоб отримати\~автомобіль у\~користування необхідно\~сплатити митні\~платежі,\~цього ж\~дня вона\~вимушено та\~безпідставно сплатила\~на рахунок\~митниці через\~відділення №0692\~АТ „[PERSON] Аваль"\~у м.\~Тернополі 208696\~гривень 35\~копійок.\~Одночасно [PERSON]\~подала до\~[PERSON] митниці\~заяву,\~в якій\~виклала свою\~незгоду з\~роз'ясненням\~викладеними у\~листі за\~вих.ном,10\\11-379-Р-1\~від 17\~січня 2011\~року.\~В подальшому\~вона ([PERSON]Д.)\~звернулась з\~адміністративним позовом\~до [PERSON]\~окружного адміністративного\~суду про\~повернення їй\~вказаних безпідставно\~сплачених коштів,\~однак,\~постановою суду\~від 13.05.2011\~року було\~відмовлено у\~задоволенні її\~позовних вимог.\~Постановою Львівського\~апеляційного адміністративного\~суду від\~30.10.2012\~року постанову\~суду першої\~інстанції скасовано\~та винесено\~нову,\~якою позовні\~вимоги було\~задоволено:\~визнано неправомірною\~відмову начальника\~[PERSON] митниці\~від 17\~січня 2011\~року №10\\11-379-Р-1\~у наданні\~дозволу на\~звільнення від\~сплати податків\~ \~при \~ розмитненні\~ даного\~ \~автомобіля \~ у\~ \~зв'язку\~ \~із переселенням\~на постійне\~місце проживання\~в Україну\~та зобов'язано\~відповідача повернутиРомансній\~Т.Д.\~безпідставно сплачені\~грошові кошти\~у сумі\~208\~696\~гривень 35\~копійок.\~Однак,\~[PERSON] \~ митниця\~ \~ігноруючи \~ виконання\~ \~постанови \~ суду\~апеляційної інстанції,\~яке вступило\~у законну\~силу,\~не повернула\~їй вказані\~кошти,\~подавши касаційну\~скаргу.\~Ухвалою Вищого\~адміністративного суду\~від 10\~квітня 2013\~року судові\~рішення судів\~першої та\~апеляційної інстанції\~були скасовані,\~а справу\~було направлено\~на новий\~судовий розгляд\~до суду\~першої інстанції.\~Відкрите виконавче\~провадження з\~цього приводу\~було повернуто\~до суду.\~Постановою [PERSON]\~окружного адміністративного\~суду від\~25\~липня 2013\~року її\~([PERSON]Д.)\~позовні вимоги\~були задоволені,\~на вказану\~постанову суду\~[PERSON] митницею\~була подана\~апеляційна скарга,\~яка 10\~березня 2015\~року була\~відхилена Львівським\~апеляційним адміністративним\~судом,\~а постанова\~суду першої\~інстанції залишена\~у силі.\~Лише 10\~березня 2016\~року на\~виконання постанови\~суду першої\~інстанції від\~25\~липня 2013\~року управлінням\~Державної казначейської\~служби України\~в м.\~Тернополі на\~її ([PERSON]Д.)\~рахунок у\~банку була\~перерахована вказана\~сума у\~розмірі 208696,35\~гривень.\~Вважає,\~що у\~звязку із\~знеціненням грошової\~одиниці \~гривні,\~інфляційні процеси\~в державі\~та неможливістю\~користуватися своїми\~грошима у\~вказаний період\~часу,\~вона ([PERSON]Д.)\~понесла майнову\~шкоду у\~розмірі 182819,72\~гривень,\~до якої\~входить три\~проценти річних\~та втрати\~від інфляції.\~Вважає,\~що шкода\~заподіяна їй\~саме зловмисними\~діями [PERSON] митниці ДФС, що полягають в умисному одержанні, а в подальшому неповерненні їй грошових коштів, а правовою підставою для стягнення із відповідачів завданої їй майнової шкоди є частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому зазначає, що датою, від якої відраховується термін повернення їй грошових коштів є 20 жовтня 2011 року, коли вона звернулася із заявою до відповідача про повернення сплачених нею грошових коштів. Також вказує, що у звязку із моральними стражданнями їй була заподіяна моральна шкода у сумі 100000 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити. 27 лютого 2017 року від відповідача [PERSON] митниці ДФС Державної фіскальної служби України надійшли заперечення на позов, у яких відповідач заперечує проти позовних вимог, покликаючись на те, що грошові кошти сплачені позивачем у сумі 208696,35 гривень це сума митних платежів, сплачених позивачем на рахунок Державного бюджету, а не на рахунок митниці. При цьому, положення статті 625 ЦК України не можуть застосовуватися в даних правовідносинах, оскільки між позивачем та митницею не існувало договірних правовідносин, на підставі яких виникли грошові зобовязання. Правовідносини щодо повернення коштів, сплачених при митному оформленні транспортних засобів регулюється Бюджетним, Податковим та Митними кодексами України а також Порядком затвердженим наказом Державної митної служби України від 20 липня 2017 року за №618 та Порядком затвердженим спільним наказом Міністерства доходів і зборів України та Міністерства фінансів України від 30 грудня 2013 року №882/1188. Разом із цим, вказують, що обовязок щодо повернення позивачу грошових коштів в розмірі 208696,35 гривень виник у митниці після набрання законної сили постановою [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року, а саме 10 березня 2015 року, однак, пунктом 43.3 статті 43 Податкового кодексу України визначено, що обовязковою умовою для здійснення повернення сум грошового забезпечення є подання платником податків заяви про таке повернення. Позивач звернулася до митниці із заявою про повернення їй із державного бюджету України сплачених нею коштів у сумі 208696,35 гривень у липні 2016 року. Однак, вказана заява не відповідала вимогам Порядку №618, у звязку із чим була повернута позивачу, якій також було розяснено право на повторне звернення із заявою. У вересні 2016 року позивач повторно звернулася до митниці із заявою про повернення їй надміру сплачених коштів, яка відповідала вимогам Порядку №618, у звязку із чим 05 жовтня 2016 року митницею було підготовлено висновки про повернення [PERSON] з Державного бюджету України надміру сплачених сум у розмірі 208696,35 гривень та направлено їх для виконання Управлінню державної казначейської служби України у м. Тернополі. З цих підстав вважають, що [PERSON] митниця ДФС, діючи у відповідності до вимог законодавства, в повній мірі виконала свій обовязок щодо повернення позивачу надміру сплачених грошових коштів. Також вважають, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди. З цих підстав, просять відмовити у задоволенні позовних вимог. 15 червня 2017 року представник позивача адвокат [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідачів [PERSON] митниці ДФС України та Державної казначейської служби України в користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 202632,53 гривень та моральну шкоду у сумі 100000 гривень, зазначивши, що правовою підставою для стягнення із відповідачів майнової шкоди є ч. 2 ст. 625 ЦК України, а моральної шкоди ст. ст. 32, 65,62, 152 Конституції України. 25 липня 2017 року відповідачем [PERSON] митницею ДФС подано до суду заперечення та 12 березня 2018 року від відповідача [PERSON] митниці ДФС надійшов відзив на заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно яких представник відповідача [PERSON] митниці ДФС просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. 23 березня 2018 року від відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву про стягнення матеріальної та моральної шкоди, згідно якого представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], покликаючись на те, що [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області не вправі здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. 14 червня 2018 від представника позивача надійшла до суду заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідачів [PERSON] митниці ДФС та державної казначейської служби України в користь [PERSON] 202632,53 гривень майнової шкоди та 100000 гривень моральної шкоди, а також просив замінити відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на відповідача Державну казначейську України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] митниці ДФС [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Судом установлено: 12 січня 2011 року [PERSON] звернулася до [PERSON] митниці із заявою щодо можливості митного оформлення із звільненням від оподаткування належного їй автомобіля марки HUMMER H3, 2007 року виготовлення, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, який був ввезений на митну територію України 26.12.2010 року. Листом від 17.01.2011 року № 10/11-379-Р-1 [PERSON] митниця надала [PERSON] роз'яснення, в якому зазначила, що право на ввезення громадянами транспортних засобів зі звільненням від оподаткування при переселенні на постійне місце проживання в Україну за умови наявності документів, визначених Правилами митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, можливе протягом року з дати видачі документа, що дає право на постійне місце проживання в Україні. З врахуванням змісту даного роз'яснення 20.01.2011 року митний брокер [PERSON], в інтересах [PERSON] подала до [PERSON] митниці вантажну митну декларацію № 403000010/2011/000083, на підставі якої відповідачем було здійснено митне оформлення зазначеного автомобіля, та визначено суму митних платежів, що підлягають сплаті на загальну суму 208481,75 гривень. Цього ж дня позивач сплатила зазначену суму, що підтверджується банківською квитанцією відділення № [NUMBER] «[PERSON] Аваль» від 20.01.2011 року № [NUMBER]. Одночасно позивач подала до [PERSON] митниці заяву, у якій вказала про свою незгоду з роз'ясненнями, наданими в листі від 17.01.2011 року № 10/11-379-Р-1, зазначивши, що, на її думку, має право на пільгове розмитнення автомобіля. У звязку із цим, [PERSON] звернулася до [PERSON] окружного адміністративного суду із позовом до [PERSON] митниці, третьої особи начальника [PERSON] митниці, в якому просила визнати неправомірною відмову начальника [PERSON] митниці №10/111-379-Р-1 від 17 січня 2011 року у наданні дозволу [PERSON] щодо звільнення від сплати податків при розмитненні автомобіля марки „HUMMER НЗ, 2007 року випуску, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, який належить їй на праві приватної власності та зобовязати [PERSON] митницю звільнити [PERSON] від сплати податків при розмитненні автомобіля марки „HUMMER НЗ, 2007 року випуску, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, у звязку з переселенням на постійне місце проживання в Україну та повернути їй безпідставно сплачені нею у відділенні №0692 АТ «[PERSON] Аваль» 208696,35 гривень, згідно банківської квитанції №1109544289 від 20 січня 2011 року. Постановою [PERSON] окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2012 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано постанову [PERSON] окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року скасовано; позов [PERSON] задоволено; визнано неправомірною відмову субєкта владних повноважень, начальника [PERSON] митниці №10/11-379-Р-1 від 17 січня 2011 року у наданні дозволу [PERSON] щодо звільнення від сплати податків при розмитненні автомобіля марки „HUMMER НЗ, 2007 року випуску, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, який належить їй на праві приватної власності, зобовязати [PERSON] митницю звільнити [PERSON] від сплати податків при розмитненні автомобіля марки „HUMMER НЗ, 2007 року випуску, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, звязку із переселенням на постійне місце проживання в Україну та повернути їй безпідставно сплачені нею у відділенні №0692 АТ «[PERSON] Аваль» 208698,35 гривень. Ухвалою Вищого окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року скасовано постанову [PERSON] окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року та Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2012 року,справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 25 липня 2013 року постановою [PERSON] окружного адміністративного суду частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] митниці Міністерства доходів і зборів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача начальник [PERSON] митниці Міністерства доходів і зборів України [PERSON], за участю прокуратури Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії та постановлено визнати неправомірною бездіяльність [PERSON] митниці Міністерства доходів і зборів України щодо невиконання свого конституційного обовязку з гарантування прав та свобод [PERSON] у формі дачі їй вичерпної інформації щодо її можливості скористатись правом на оформлення ввезеного транспортного засобу з отриманням пільги в оподаткуванні; зобовязати [PERSON] митницю Міністерства доходів і зборів України звільнити [PERSON] від сплати податків при розмитненні автомобіля марки „HUMMER НЗ, 2007 року випуску, двигун Т 78136473, кузов XWFDN 13Е170000081, у звязку із переселенням на постійне проживання в Україну та повернути їй безпідставно сплачені нею у відділенні №0692 АТ «[PERSON] Аваль» 208698,35 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного\~адміністративного суду\~від 10\~березня 2015\~року апеляційну\~скаргу [PERSON]\~митниці Міндоходів\~залишено без\~задоволення,\~а постанову\~[PERSON] окружного\~адміністративного суду\~від 25\~липня 2013\~року у\~справі за\~позовом [PERSON]\~до [PERSON]\~митниці Міндоходів,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору начальник [PERSON] митниці Міністерства доходів і зборів України [PERSON], за участю прокурора Тернопільської області, про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії залишено без змін. Ухвалою [PERSON] окружного адміністративного суду виправлено описку у постанові [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року та зазначено, що у резолютивній частині вказаної постанови суду допущено описку, а тому правильною сумою грошових коштів, які зобовязано [PERSON] митницю Міністерства доходів і зборів України повернути [PERSON] є 208696,35 гривень. 19 липня 2016 року [PERSON] звернулася до [PERSON] митниці ДФС із заявою, у якій просила прийняти висновок про повернення й з державного бюджету України надмірно сплачених коштів у сумі 208698,35 гривень та подати його до виконання [PERSON] управлінню Державної казначейської служби України в Тернопільській області. Листом від 10 серпня 2016 року [PERSON] митницею ДФС повідомлено [PERSON] про неможливість прийняття її заяви від19 липня 2016 року про повернення надмірно сплачених коштів, оскільки вказана заява не відповідає вимогам п. 1 розділу 3 Порядку №618 та повідомлено [PERSON] про можливість повторно звернутися до [PERSON] митниці ДФС із заявою про повернення надмірно сплачених коштів, за умови виконання вимог п. 1 розділу 3 Порядку №618. 07 вересня 2016 року [PERSON] повторно звернулася до [PERSON] митниці ДФС із заявою, у якій просила прийняти висновок про повернення й з державного бюджету України надмірно сплачених коштів у сумі 208698,35 гривень та подати його до виконання [PERSON] управлінню Державної казначейської служби України в Тернопільській області. 05 жовтня 2016 року [PERSON] митницею ДФС винесено висновок №10 про повернення [PERSON] з бюджету суму надмірно сплачених коштів у розмірі 214,60 гривень, що утворилася при митному оформленні товару: легкового автомобіля, бувшого у користуванні на підставі рішення (постанови) [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року №819/1305/13-а. Згідно висновку [PERSON] митниці ДФС №11 від 05 жовтня 2016 року, [PERSON] вирішено повернути з бюджету суму надмірно сплачених коштів у розмірі 117588,34 гривень, що утворилася при митному оформленні товару: легкового автомобіля, бувшого у користуванні на підставі рішення (постанови) [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року №819/1305/13-а. Також, 05 жовтня 2016 року [PERSON] митницею ДФС винесено висновок №112 про повернення [PERSON] з бюджету суму надмірно сплачених коштів у розмірі 21054,92 гривень, що утворилася при митному оформленні товару: легкового автомобіля, бувшого у користуванні на підставі рішення (постанови) [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року №819/1305/13-а. Згідно висновку [PERSON] митниці ДФС №13 від 05 жовтня 2016 року, [PERSON] вирішено повернути з бюджету суму надмірно сплачених коштів у розмірі 69838,49 гривень, що утворилася при митному оформленні товару: легкового автомобіля, бувшого у користуванні на підставі рішення (постанови) [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року №819/1305/13-а. За вказаними висновками, [PERSON] вирішено повернути з Державного бюджету України надмірно сплачені кошти, що утворилася при митному оформленні товару на загальну суму 208696,35 гривень. Вказане також стверджується реєстром висновків за платежами, належними державному бюджету, виданого [PERSON] митницею ДФС від 05 жовтня 2016 року за №09. Як убачається із матеріалів справи, 05 жовтня 2010 року [PERSON] митницею ДФС направлено на адресу Управління державної казначейської служби України у м. Тернополі Тернопільської області висновки про повернення [PERSON] з Державного бюджету України суму надмірно сплачених коштів, що утворилася при митному оформленні товару, на підставі постанови [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року разом із реєстром висновків за платежами, належними державному бюджету та копією постанови [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року. Сторонами не оспорюється, що сума надмірно сплачених коштів, що утворилася при митному оформленні товару у розмірі 208696,35 гривень перерахована Управлінням державної казначейської служби України у м. Тернополі Тернопільської області на відкритий у банку рахунок позивача [PERSON] 10 жовтня 2016 року. Отже, постанова [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 липня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року виконана відповідачами у жовтні 2016 року, грошові кошти сплачені на рахунок позивача у повному обсязі. Згідно викладених у позові обставин, у звязку із інфляційними процесами в державі та тривалим невиконанням рішення суду, позивач понесла майнову шкоду.Відтак, позивач вважає, датою, від якої відраховується термін повернення їй грошових коштів є 20 жовтня 2011 року, тобто із моменту її першого звернення із заявою до відповідача [PERSON] митниці ДФС про повернення сплачених нею грошових коштів. Зокрема, відповідно до наданого стороною позивача розрахунку, загальна сума трьох процентів річних за період з 2011 року по жовтень 2016 року становить 35478,38 гривень, а загальний розмір інфляційних втрат за період з лютого 2011 року по 10 жовтня 2016 року становить 17183,07 гривень. Суд, заслухавши пояснення представників сторін , розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають , виходячи із наступного. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із вимогами до ст.\~1\~Цивільного кодексу\~України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.\~509\~Цивільного кодексу\~України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст.\~11\~цього Кодексу цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства . У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду . У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього\~Кодексу\~і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про стягнення грошових коштів у зв'язку з невиконанням або порушенням строків виконання рішень судів, за що\~ст. 625 ЦК України\~передбачена цивільно-правова відповідальність слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена\~статтею 625 ЦК України\~норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У даній справі спір між сторонами виник з приводу несвоєчасного виконання рішення суду про повернення коштів, сплачених позивачем при митному оформленні транспортного засобу. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Разом із цим, правовідносини, що виникають з приводу повернення коштів, сплачених позивачем при митному оформленні транспортного засобу регулюються Бюджетним кодексом України, Митним кодексом України, Податковим кодексом України, Порядком «Про повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 643 від 18 липня 2017 року. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку із виконанням судового рішення, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15. Також, слід зауважити, що статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 березня 2016 року № 6-2491цс15. Враховуючи викладене, підстави виникнення цивільних прав та обов'язків між позивачем та відповідачами відсутні, а тому між позивачем та відповідачами не існує цивільні відносини, зокрема, зобов'язального характеру. За вказаних обставин посилання позивача на положення ст. 625 ЦК України, які, на її думку, підлягають застосуванню до спірних правовідносин є безпідставними. Відтак позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди спричиненої несвоєчасним виконанням рішення суду у розмірі 202632,53 гривень, яка складається із: трьох процентів річних за період з 2011 по жовтень 2016 року у сумі 35478,38 гривень та інфляційних втрат за період з 2011 по жовтень 2016 року у розмірі 167153,15 гривень. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідачів моральної шкоди у сумі 100000 гривень, суд зазначає наступне: За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, норми Конституції України та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. При цьому відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відтак, зважаючи на вищезазначене Казначейство відповідно до наданих повноважень здійснює лише виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною позивача\~не надано\~суду жодних\~доказів на\~підтвердження \~розміру завданої\~ позивачу\~[PERSON]\~моральної шкоди\~і зокрема\~доказів заподіяння\~позивачу діями\~відповідачів моральної\~шкоди,\~яка полягає\~у її\~ фізичних\~та душевних\~стражданнях.Саме по собі посилання позивача на те, що моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 100000 гривень, виражається у моральних потрясіннях, переживаннях та стражданнях, яких вона зазнавала, у звязку із несвоєчасним виконанням рішення суду, не доводить факту спричинення їй моральних страждань, а заявлений нею розмір відшкодування моральної шкоди є недоведеним та таким, що у повній мірі не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а наданий позивачем розрахунок не ґрунтується на законі. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення із [PERSON] митниці ДФС, Державної казначейської служби України моральної шкоди у розмірі 100\~000 гривень не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed