Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним Державного акту серії ЯД №897466 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0737 га, яка знаходиться за адресою с. Крихівці, вул. Замкнута, 6А, виданий [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки, кадастровий номер 2610192001:25:008:0215, визнання недійсним Державного акту серії ЯЕ №849495 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1851 га, яка знаходиться за адресою вул. Замкнута, 8 с. Крихівці, виданий [PERSON], скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки та її кадастровий номер 2610192001:25:009:0047; зобовязання [PERSON] привести відомості Державного земельного кадастру про належну [PERSON]. земельну ділянку площею 0,0851 га, кадастровий номер 2610192001:25:009:0180 у відповідність до Державного акту серії І-ІФ №010363 на право приватної власності на землю виданого [PERSON], Державного акту на право приватної власності на землю №010366 серії І-ІФ від 21.11.1997року, виданого [PERSON], виходячи із фактичного використання. В обґрунтування позову покладено те, що внаслідок самовільно захоплених земельних ділянок відповідачами та виготовлених ними без дотримання вимог законодавства державних актів на право власності на землю у позивача у фактичному користуванні знаходиться земельна ділянка меншою площею, що не відповідає державному акту на право власності на землю. [PERSON] звернувся в суді з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Крихівецької сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ Держгеокадастру у м. Івано-Франківську про визнання недійсним державного акту серії 1-ІФ № 010366 від 21 листопада 1997 року на земельну ділянку площею 0,1209 га, що розташована на території Крихівецької сільської ради, на ім'я [PERSON] та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки та її кадастровий номер -: 2610192001:25:009:0190; визнання недійсним державного акту, серії І-ІФ №0 10364 від 21 листопада 1997 року, на земельну ділянку площею 0,1221 га, що розташована на території Крихівецької сільської ради, на ім'я [PERSON] та скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки та її кадастрового номеру; скасування рішення Крихівецької сільської ради народних депутатів від 20.11.1997року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1209 га; скасування рішення Крихівецької сільської ради народних депутатів від 20.11.1997року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1221 га. Позов мотивований тим, що [PERSON] не погоджував відповідачам межі земельних ділянок, технічна документація із землеустрою, на основі якої видано державні акти на право приватної власності на землю, видані на ім'я [PERSON] та [PERSON] не виготовлялась, що суперечить Інструкції про порядок складання та виготовлення державних актів на право власності на землю та іншим нормам. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник [PERSON]. первинний позов підтримали із мотивів, наведених в ньому, просять їх позов задоволити, в зустрічному позові відмовити як в безпідставному. Представник відповідача-позивача [PERSON], відповідача [PERSON] [PERSON] первинний позов не визнав, зустрічний підтримав в повному обсязі. Просить в первинному позові відмовити як в безпідставному а також просить застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON], який являється також представником відповідачів [PERSON], [PERSON], первинний позов не визнав, суду пояснив, що їх сім'я на законних підставах та в законному порядку отримала державні акти на право власності на земельну ділянку, якою користуються із давніх часів. Просить щодо первинного позову застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] позов первинний визнала частково, суду пояснила, що при проведенні обмірів земельних ділянок було виявлено накладки кадастрових планів і порекомендовано їй привести Державний акт у відповідності до фактичного володіння нею земельної ділянки. Представник відповідача за обидвома позовами Крихівецької сільської ради позови не визнала, суд надала пояснення, що земельні ділянки виділялися в законному порядку, про що були прийняті відповідні рішення на сесії сільської ради. На даний час документація щодо підстав надання земельної ділянки [PERSON]. не збереглася в зв'язку із закінченням строку зберігання такої. Просить відмовити як в первинному так і в зустрічному позові. Представник третьої особи Відділу Держземагенства в судове засідання не з'явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Представник третьої особи Держгеокадастру в м. Івано-Франківську в судове засідання не з'явився, суду подав заяву, в якій просить розглядати позов без участі їх представника. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вказала, що у всіх суміжних землекористувачів та власників, якими є сторони в справі пішло зміщення меж земельних ділянок, внаслідок чого утворилися накладки. Просить прийняти рішення, яким усунути виявлені недоліки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, докази, надані сторонами на обґрунтування своїм вимог та позицій, з'ясувавши таким чином всі фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні як первинних позовних вимог, так і зустрічного позову, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що Державним актом на право приватної власності на землю № 010366 серії І-ІФ від 21.11.1997 р., Позивачу-1 [PERSON] на підставі рішення Крихівецької сільської Ради від 20.11.1997 року був виданий вказаний акт на дві земельні ділянки: першу - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0821 га, другу - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0389 га (а.с.6-7). Як вбачається з цього Державного акту, по межі Б-В належна позивачу земельна ділянка площею 0,0821 га межує із земельною ділянкою землекористувачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по межі А-Б земельна ділянка площею 0,0821 га [PERSON] межує із земельною ділянкою [PERSON] По межі В-Г вищевказана земельна ділянка із земельною ділянкою [PERSON] Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю № 010364 серії І-ІФ (копія, Додаток №3), [PERSON]. рішенням Крихівецької сільської Ради від 20.11.1997 року був виданий вказаний акт на дві земельні ділянки: першу - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0831га, другу - для ведення особистого селянського господарства площею 0,0390га (а.с.8). Відповідно до зазначеного Державного акту, земельна ділянка площею 0,0831 га, яка належить [PERSON], по лінії В-Д межує із земельною ділянкою землекористувача [PERSON]., а по лінії Б-В із земельною ділянкою [PERSON] Як встановлено також в судовому засіданні, Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0737 га [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. був виданий на підставі рішення 8 сесії Крихівецької сільської ради 24.01.2007року. Тобто, набагато пізніше, ніж були видані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки [PERSON].та [PERSON] [PERSON]. право приватної власності на земельну ділянку (Державний акт від 09.08.2012року) оформив на підставі Рішення 13 сесії Крихівецької сільської ради від 08.10.2004року. В 2014році на замовлення Крихівецької сільської ради ТОВ Науково-виробничий підприємство ГІС було виготовлено План-схему земельної ділянки, із якої вбачається, що весь масив суміжних ділянок зміщено за даними державного земельного кадастру, і накладаються на межі із співвласником [PERSON] та [PERSON]. Таке розташування меж не відповідає фактичному користуванню державних актів [PERSON] і [PERSON] (а.с. 82-83). [PERSON] №6/09/15 будівельно-технічного дослідження вбачається, що земельна ділянка площею 0,0821 га, надана [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд має фактичну площу 819,68 м.кв., тобто, не відповідає Державному акту на право приватної власності на землю №010366 серії І-ІФ на 1,3 м.кв. Також, шляхом проведення вимірів площі земельної ділянки [PERSON] було встановлено, що її фактична площа користування становить 849,09 м.кв., що на 1,91 м.кв. менше, ніж вказано у акті із кадастровим номером. Однак при цьому також вказано, що фактичного порушення меж суміжних землекористувачів ([PERSON], Приймачук-Тейлор, [PERSON]) та накладення земельної ділянки [PERSON] фактичною площею користування 0,08197 га на їхні земельні ділянки не виявлено. Накладення земельної ділянки площею 0,08197 га у с. Крихівці, яка є у фактичному користуванні [PERSON]. на земельні ділянки суміжних землекористувачів ([PERSON], Приймачук-Тейлор, [PERSON]) не виявлено. Також, фактичного порушення меж суміжних землекористувачів ([PERSON], Приймачук-Тейлор, [PERSON]) не виявлено. (а.с. 20-22). Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом та Цивільним кодексом України. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004року (із подальшими змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи із положень статті 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глави 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, визначено, що судам підвідомчі (підсудні) спори за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Згідно зі статтею 158 ЗК, суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. У частині 1 статті 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 цього Кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Однак у редакції, чинній на момент оформлення права власності на земельні ділянки вказувалося, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України, які, відповідно до ч.1,2,6-9 цієї статті подають відповідну заяву до Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходження земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно зі ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видавалися відповідні державні акти, так і і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способами поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.05.2015року №6-33цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Пунктом 7 вказаної вище Постанови Пленуму визначено, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження неправомірність прийняття рішення сільською радою про передачу у власність [PERSON]. та [PERSON] земельних ділянок. Оскаржуване позивачем [PERSON] рішення Крихівецької сільської ради від 20.11.1997року про передачу у власність [PERSON]. та [PERSON] земельних ділянок не суперечить актам цивільного законодавства і не порушує цивільні права або інтереси позивачів; прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно, Державні акти на право власності на земельні ділянки серії І-ІФ №010366 від 21.11.1997року на земельну ділянку площею 0,1209 га на ім'я [PERSON] та серії І-ІФ №010364 від 21.11.1997року на земельну ділянку площею 0, 1221га на ім'я [PERSON] видані правомірно та у порядку, визначеному законодавством. Що ж стосується вимог [PERSON], то, хоч висновком експерта і встановлено, що площа земельної ділянки, яка перебуває у його фактичному користуванні, менша на 1,31 м.кв., аніж вказано у Державному акті, однак не доведено, що зменшення площі виникло в результаті видачі Державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] Також, суду не надано технічної документації, на підставі якої було видано Деожавний акт на ім'я [PERSON], із його було б видно точні межі його та суміжних земельних ділянок та точної їх площі. Так, як вбачається із рішення (витягу) узгоджувальної комісії Крихівецької сільської ради від 14.10.2014року, межі ділянки (земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по провул.Родинний) гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. та [PERSON]. не порушені. Комісія дійшла висновку, що межа між ділянками не порушена, атому немає підстав для спору між [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] Ю, [PERSON], [PERSON] (а.с.138-139). А тому стверджувати про те, що із вини відповідачів (за первинним позовом) сталося зменшення площі земельної ділянки у фактичному володінні [PERSON]. суд не може. Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, слід виходити з того, що: а) згідно з частиною першою статей 81, 82 ЗК право власності на земельну ділянку набувають громадяни України та юридичні особи, створені громадянами або юридичними особами України; б) згідно з положеннями статті 119 ЗК передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК. Зворотної дії в часі ця норма не має; в) з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав"; г) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством (п. 18 Постанови Пленуму). В судовому засіданні встановлено, що і позивач за первинним позовом, і відповідачі користуються земельними ділянками понад 15 років. Окрім наведеного вище, позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог як первинних, так і зустрічних. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed