Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач 30 липня 2015 року звернувся до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-4). Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська (а.с.48). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 серпня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №\~DNС0GK00000039, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 39\~000,00 доларів США, строком користування до 23.08.2021 року, сплативши відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. В порушення умов кредитного договору позичальник несвоєчасно і не у повному розмірі здійснював повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у звязку із чим, станом на 10.07.2015 року має заборгованість в сумі 126\~014,55 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 36\~507,05 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 32\~313,81 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 5\~405,40 доларів США; пені 51\~788,29 доларів США. Посилаючись на викладені обставини у позові позивач просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № DNС0GK00000039 від 23.08.2008 року у сумі 126\~014,55 доларів США, що за курсом НБУ становить 2\~752\~157,77 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача діючий за довіреністю [PERSON], у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.65). Відповідачка у судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду її представник за довіреністю [PERSON] надав письмову заяву, в якій просить розгляд справи відкласти на іншу дату (а.с.63-64). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 23 серпня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNС0GK00000039, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання через касу на строк з 23.08.2006 року по 23.08.2021 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 39\~000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 5\~685,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми наданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору (а.с.14-17). [PERSON] як позичальник зобовязалась за кредитним договором щомісяця надавати банку кошти в сумі 554,16 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідачка допустила прострочення повернення кредитних коштів, у зв'язку із чим, за нею утворилась заборгованість, яка станом на 10.07.2015 року становить 126\~014,55 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 36\~507,05 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 32\~313,81 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 5\~405,40 доларів США; пені 51\~788,29 доларів США (а.с.5-12). Згідно статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Достовірно встановлено, що позивач неодноразово звертався до Ленінського\~районного суду м. Дніпропетровська із позовами до [PERSON] щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Зокрема, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24\~грудня 2010 року, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, у задоволенні вимог позивача було відмовлено у повному обсязі (цив.спр. №2/205/287/15 том ІІ а.с.61-64). У березні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Ухвалою суду від 30 серпня 2012 року провадження у справі за вищевказаним позовом закрито, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25\~лютого 2013 року скасовано (цив.спр. №2/205/287/15 том І а.с.41,73-74). Ухвалою суду від 22 листопада 2013 року провадження по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення закрито (цив.спр. №2/205/287/15 том І а.с.136). В червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення (цив.спр. №2/205/287/15 том ІІ а.с.1-4). У грудні 2013 року [PERSON] зверталась до суду із зустрічною заявою до ПАТ\~КБ «ПриватБанк», третя особа: Головне Дніпропетровське обласне управління у справах захисту прав споживачів про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки (цив.спр. №2/205/287/15 том ІІ а.с.72-77). Рішенням суду від 26 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено (цив.спр.\~№2/205/287/15 том ІІ а.с. 217-226). Суд вирішив: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNС0GK00000039 від 23.08.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк та [PERSON] в розмірі 58653,30 дол. США, що за курсом 7.98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2012 року складає 468053,33 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 36255,33 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 11880,07 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2047,50 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 8470,40 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № DNС0GK00000039 від 23.08.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк та [PERSON], а саме, на квартиру загальною площею 62,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Реалізовано предмет іпотеки шляхом здійснення процедури продажу предмету іпотеки будь-яким способом будь-якій особі-покупцеві з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з дотриманням вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності,незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виконання рішення в частині звернення стягнення зупинити на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стягнуто з [PERSON], [INFO], ІПН\~[NUMBER] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк код ЄДРПОУ 14360570 судові витрати в розмірі 3 441,00 грн. Суд зауважує, що в даному позові позивач знову ж таки просить стягнути із [PERSON] заборгованість в сумі 126\~014,55 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом 36\~507,05 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом 32\~313,81 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 5\~405,40 доларів США; пені 51\~788,29 доларів США, що є взагалі безпідставними вимогами, так як позивач на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 року реалізував своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором із врахуванням тіла кредиту, процентів, комісії за користування та пені. Так, відповідно до ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості вказану у наданому розрахунку є незаконними та безпідставними, так як вимоги заявлені у даному позові вже вирішені рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2015 року. Крім того, суд зауважує, що позивач має право на стягнення із відповідачки лише суми нарахованих відсотків та комісії за користування кредитом за період, що починається із моменту виконання рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 26.03.2015 року, яким звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості, і до моменту звернення до суду. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed