Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON]про зміну розміру аліментів, шляхом їх збільшення, який був уточнений позивачем. В обґрунтування позову зазначила, що згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2015 року з відповідача [PERSON] на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30% встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Згідно заочного рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11.01.2017 року з відповідача [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 29.11.2016 року, до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. З 01.07.2017 року після закінчення старшою донькою [PERSON] навчання, відповідач сплачує аліменти лише на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1/6 частини усіх видів його доходу, оскільки після досягнення старшою дочкою повноліття, ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів. Позивач фактично не мала змоги звернутися до суду з зазначеним позовом, оскільки у період з 03.02.2017 року по 27.01.2018 року перебувала разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] за межами України, що підтверджується належними доказами, а відповідач [PERSON] хоча і мав можливість звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів з 1/6 до ј частки його доходу, але цього не зробив.Позивач вважає, що у зв»язку з підвищенням прожиткового мінімуму на дитину, подорожчанням продуктів харчування, зростання рівня інфляції, аліменти у розмірі 1/6 частки доходу відповідача явно є недостатніми для утримання дитини підліткового віку, а тому просить збільшити розмір аліментів, визначений раніше рішенням суду від 24.11.2015 року з 1/6 до 1/4 частки всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.07.2017 року в до досягнення дитиною повноліття, так як позивачу відомо, що з відповідача стягненням по виконавчим документами не проводиться та інших неповнолітніх дітей він не має. Позивач [PERSON] в судове засідання не зʼявилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним в установленому законом порядку. Через канцелярію суду надійшла заява позивача [PERSON], відповідно до якої вона просить розглянути справу у її відсутності(а.с.33,43). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зʼявився, причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, у відповідності до ч.3 ст.130 ЦПК України, згідно якої якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Згідно поштового повідомлення судову повістку про виклик до суду отримала мати відповідача 10.05.2018 року(а.с.38). З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала у поданій нею суду письмовій заяві(а.с.43). Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 3 зазначеної Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-ЖС №276144, виданим Відділом РАГС Заводського району м. Запоріжжя, актовий запис №209(а.с.4). Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖС № 102957 (та серії І-ЖС №323514, виданому повторно) встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], яка народилася 25.08.2002 року. Матірю дитини є [PERSON] (а.с.5,6). Згідно інформації Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №0029/01-71 від 13.03.2018 року [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [INFO] з 08.04.2004 року по теперішній час (а.с.23). За цією ж адресою значиться зареєстрованою позивач [PERSON] з 02.10.2001 року, що підтверджується інформацією, яка міститься в паспорті громадянина України СА 084062(а.с.7-8). Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. У відповідності зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком від 6 до18 років з 1 січня 2018 року складає 1860 гривень. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2015 року до досягнення повноліття [PERSON], [INFO]. Найстаршій дитині сторін [PERSON] 27.11.2016 року виповнилося 18 років та вона досягла повноліття. Положеннями ч.2,3 ст. 183 СК України визначено, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку(доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Отже, чинним законодавством передбачено право батьків звернутися до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину після досягнення повноліття найстаршою дитиною, тобто на зміну розміру аліментів, визначених раніше рішенням суду. Судом встановлено, що після досягнення старшою дочкою сторін [PERSON] повноліття, з відповідача стягуються аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] у розмірі 1/6 частки від його заробітку(доходу) за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дочку [PERSON], яка досягла повноліття. Статтею 180 СК України передбачено, що утримання дітей до досягнення ними повноліття є в рівній мірі обовязком як матері, так і батька. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181 СК України). Частка заробітку(доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом(ч.1 статті 183 СК України). Положеннями ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них та в інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, з аналізу зазначеної норми матеріального права можливо дійти висновку, що розмір аліментів може бути змінено і в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Оскільки ч.3 ст. 183 СК України передбачає можливість звернення батьків з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей після досягнення найстаршою дитиною повноліття, якщо аліменти стягнуто на двох і більше дітей у єдиний частці, це і є іншим випадком, передбаченим СК України про який йде мова у статті 192 СК України. Отже, СК України надано право батьків на звернення до суду з позовом щодо зміни розміру аліментів на іншу дитину, внаслідок досягнення найстаршою дитиною повноліття. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ч.2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку(доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приймаючи до уваги положення ст.180, ч.3 ст.183 СК України та зважаючи на те, що відповідач є особою працездатного віку, та як зазначає позивач у позовній заяві, він аліменти більш нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей він не має, суд приходить до переконання про можливість визначити інший розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення суду, на утримання його неповнолітньої дочки [PERSON] у зв»язку із досягненням старшою дочкою [PERSON] повноліття. При визначенні розміру аліментів у частці від доходу відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує відсутність у відповідача інших утриманців, оскільки відомостей про те, що відповідач має на утриманні інших малолітніх або неповнолітніх дітей, окрім дочки [PERSON] [INFO], матеріали справи не містять. При вирішенні спору по суті, суд також враховує, що Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком від 6 до 18 років, який з 1 січня складає 1860грн.. Суд вважає, що визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1/4 частки заробітку(доходу) відповідача суттєво не погіршить його матеріальне становище, так як суд вважає, що він має можливість надавати своїй дитині матеріальне утримання саме у такому розмірі, який надасть можливість забезпечувати дитині належний рівень утримання та забезпечення її розвитку та виховання. Крім того, суд приходить до переконання, що визначення аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку(доходу) відповідача призведе до відповідності їх засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ч.9 ст. 7 СК України. При цьому суд, при вирішенні спору по суті враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України,відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач, незважаючи на його обізнаність про наявність на розгляді у суді даної цивільної справи, в судове засідання жодного разу не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість часткового задоволення позову, оскільки згідно розясненням, що містяться у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв»язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров»я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, позовні вимоги в частині стягнення аліментів у новому розмірі з 01.07.2017 року, як про те просить позивач, не можуть бути задоволені судом, оскільки це суперечить вимогам діючого законодавства. Аналізуючи надані сторонами по справі докази, у їх сукупності, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, та зміни розміру аліментів, що були стягнуті з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] в сторону їх збільшення до ј частки доходів відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення від дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 704,80грн., оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: partial