Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» про застосування наслідків нікчемності правочину, просив стягнути 50 000 грн. 00 коп. сплачену на виконання договору №002593 від 26.11.2015, 6 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, 2000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26.11.2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №002593, предметом якого є автомобіль Chevrolet Tracker LT. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 50 000 грн. 00 коп. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, є нікчемним, оскільки договір містить несправедливі умови, укладений в простій письмовій формі, хоча повинен бути засвідчений нотаріально. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у ньому, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений наледним чином, заперечення подав у письмовому виді. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 26.11.2015 року між сторонами укладено договір №002593, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто») зобов'язується придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль Chevrolet Tracker LT, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 14-21). У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу адміністративний платіж у розмірі 41 160 грн. 00 коп. та авансовий платіж у розмірі 8 840 грн. 00 коп., що разом складає 50 000,00 грн. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то суд дійшов висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним суму у розмірі 50 000, 00 грн. Разом з тим, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем не надано доказів, судом не встановлено , що з вини відповідача спричинена шкода, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При таких обставинах, суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є безпідставними, не встановлено спричинення моральної шкоди відповідачем, яка б підлягала відшкодуванню відповідачем, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. Крім того, суд не вбачає підстав для стягнення витрат, пов»язаних із наданням правової допомоги, з огляду на наступне. За змістом ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Частиною 2 цієї статті визначено, що особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Порядок стягнення компенсації витрат на правову допомогу визначено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-УІ від 20 грудня 2011 року. Проте, із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] приймали участь в судових засіданнях в якості представників сторони у відповідності до ст.38 ЦПК України, а заяв позивача про допуск [PERSON] та [PERSON] як осіб, що надають правову допомогу, матеріали справи не містять та ухвала про допуск як особи, що надає правову допомогу, судом не постановлювалась. Відтак, витрати у сумі 2000 грн. не є доведеними в розумінні ст. 56 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-УІ від 20 грудня 2011 року, а тому відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 580 грн.00 коп, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved