Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] до СТОВ ім. Духова, [PERSON] районної ради, [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON] сільської ради, треті особи: [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, розташовану у резервному фонді [PERSON] сільської ради Гадяцького району, що належала її батьку [PERSON], померлому 19.07.1995 року . У своїй позовній заяві позивачка вказує, що її батько [PERSON] працював з 1956 року по 1992 рік у СТОВ ім. Духова та був членом даного сільськогосподарського товариства. 19.07.1995 року батько помер. За життя [PERSON]не був включений в список осіб, членів СТОВ ім. Духова, які мають право на земельну частку (пай) і земельну ділянку не отримав, хоча відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», мав право на земельну частку (пай). Позивачка вказує, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки проживала разом з ним на момент смерті і фактично вступила в управління та володіння його майном, відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 р., який діяв на момент відкриття спадщини і крім неї інших спадкоємців не має. [PERSON] вказує, що про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) вона дізналась в травні 2016 року від односельців, які працювали з батьком і повідомили, що отримали сертифікати про право на земельну частку (пай), тому вона просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування, розташовану у резервному фонді [PERSON] сільської ради Гадяцького району, що належала її батьку [PERSON], померлому 19.07.1995 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити та визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON], померлого 19.07.1995 року . Представник позивачки [PERSON] по дорученню [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що [PERSON] є спадкоємицею після смерті свого батька [PERSON], оскільки він працював у КСП « Заповіт Ілліча», правонаступником якого є СТОВ ім. Духова і мав право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі і безпідставно був виключений із списків членів КСП « Заповіт Ілліча» , які мають право на земельну частку (пай). Представник відповідача СТОВ ім. Духова по дорученню - [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Суду зазначила, що СТОВ ім. Духова є правонаступником КСП « Заповіт Ілліча». [PERSON] був виключений з Списків членів даного КСП по роздержавленню та приватизації землі, оскільки помер у 1995 році, а розпаювання земель відбувалось у 1996 році, тому на його імя не був оформлений Сертифікат на право на земельну частку (пай) і він не набув права на земельну частку (пай). Представник відповідача [PERSON] районної ради до суду не зявився, надали суду письмові заперечення на позовні вимоги позивачки, вказуючи, що відповідно до ст. 10 Земельного кодексу України , ст. 43 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» районна рада не має повноважень щодо розпорядження земельними ділянками резервного фонду сільської ради, також просили справу розглянути без участі представника [PERSON] районної ради. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації до суду не зявився, надали суду письмові заперечення на позовні вимоги позивачки, зазначаючи, що [PERSON] помер 19.07.1995 року до прийняття 08.08.1995 року Указа Президента України № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи . Просили суд залишити без задовлення позовні вимоги [PERSON] та справу розглянути без участі їх представника. Представник відповідача [PERSON] сільської ради по дорученню [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи [PERSON] державної нотаріальної контори до суду не з"явився, але надали заяву в якій просять справу розглянути без участі представника державної нотаріальної контори, проти задоволення позовних вимог позивачки не заперечують. Третя особа: [PERSON] до суду не зявився, надав суду письмову заяву в якій проти задоволення позовних вимог позивачки не заперечує, просив суд справу розглянути без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника по дорученню [PERSON], вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що СТОВ ім. Духова є правонаступником КСП « Заповіт Ілліча» с. Веприк , що підтверджується протоколом зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства КСП « Заповіт Ілліча» від 01.03.2000 року №1 та архівною довідкою [PERSON] райдержадміністрації № 01-17/206 від 10.08.2016 року. [PERSON] працював у СТОВ ім. Духова з 1956 року по 1992 рік , що підтверджується довідкою СТОВ ім. Духова № 366 від 01.06.2016 року. Згідно повідомлення Управління соціального захисту населення [PERSON] райдержадміністрації № 01-49/5000 від 02.11.2016 року [PERSON] перебував на обліку у відділі соціального забезпечення виконкому [PERSON] районної ради народних депутатів, як одержувач пенсії за віком з 16.11.1992 року по 19.07.1995 року. 19.07.1995 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-КЕ № 287409, виданого 19.07.1995 року [PERSON] сільською радою Гадяцького району Полтавської області. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який діяв на час розпаювання земель колективної власності, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Указом Президента України « Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року визначено коло осіб, які мають право на земельний пай, а саме «право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю». Згідно із законодавством, членами КСП були такі особи: постійні працівники члени КСП; пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами, незалежно від місця їхнього проживання; військовослужбовці строкової служби, якщо вони не вийшли з КСП: особи, направлені на навчання, якщо вони залишилися членами КСП; жінки, члени КСП, які перебували у відпустці через вагітність та пологи або у відпустці для догляду за дитиною віком до 3 років; члени КСП, що обіймали виборні посади в органах державної влади або місцевого самоврядування, якщо збереження за ними членства передбачалося в статуті КСП. Відповідно до роз»яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» , член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку ( пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку ( пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно списку громадян - членів КСП «Заповіт Ілліча» Гадяцького району Полтавської області, які мають право на земельну частку (пай) та доданої до списку виписки протоколу №2 зборів уповноважених членів КСП «Заповіт Ілліча» від 24.05.1996 року, [PERSON] був виключений із списків членів КСП «Заповіт Ілліча» по роздержавленню та приватизації землі . Судом встановлено, що Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ПЛ № 003428 колективному сільгосппідприємтсву «Заповіт Ілліча» був виданий 30.09.1996 року [PERSON] сільською радою. Таким чином, [PERSON] не мав право на вищевказану земельну частку (пай), оскільки помер 19.07.1995 року, ще до видачі колективному сільгосппідприємтсву «Заповіт Ілліча» Державного акта на право постійного користування землею, і з моменту смерті, згідно ст. 9 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року), який був чинний на момент виникнення вказаних правовідносин, його цивільна правоздатність припинилась. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] була дочкою [PERSON], що підтверджується її свідоцтвом про народження серії І-КЕ № 493616 виданого райвідділом ЗАГС м. Гадяч Полтавської області, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00017082936 від 09.01.2016 року, виданого [PERSON] районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, свідоцтвом про одруження серії 1-КЕ № 063137 виданого [PERSON] сільською радою Гадяцького району. Батько позивачки - [PERSON] та мати позивачки - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.1078 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії І-КЕ № 350600 виданого [PERSON] сільською радою Гадяцького району Полтавської області. Згідно довідки [PERSON] сільської ради від 17.05.2016 року, на момент смерті [PERSON] разом з ним проживали та були зареєстровані [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка . Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 189 відкритої [PERSON] державною нотаріальною після смерті [PERSON], спадщину прийняли його дочка [PERSON] та дружина [PERSON] і їм 09.03.2004 року видавалось свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину будинковлодіння кожній, розташованого по вул. Кочергіна,15 в с. Веприк, Гадяцького району. 14.05.2004 року померла мати позивачки - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 269858 виданого [PERSON] сільською радою Гадяцького району Полтавської області. [PERSON] вказує, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON], тоді як було встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами спадкової справи, окрім неї спадщину після смерті [PERSON] прийняла та оформилась у спадкових правах і його дружина [PERSON]. Згідно матеріалів спадкової справи № 742/2004 відкритої [PERSON] державною нотаріальною після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину після її смерті прийняв син [PERSON] і йому 05.10.2005 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], померлого 19.07.1995 рокулише 27.09.2016 року, тобто через 21 рік після відкриття спадщини вказуючи, що лише у травні 2016 року дізналась про своє порушене право. Відповідно до ст.71 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.\~\~\~\~ Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі. Згідно із ч.1 ст.80 ЦК Української РСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Суд не приймає до уваги твердження позивачки, що про порушення своїх прав, вона дізналась лише у травні 2016 року, доказів на підтвердження даного факту позивачкою суду надано не було, окрім того, в суді було встановлено, що на момент смерті [PERSON], вона проживала разом з ним в одному господарстві і після його смерті оформлялась у спадкових правах. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. А тому враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed