Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом в якому пояснив, що відповідач по справі [PERSON] та третя особа [PERSON] являються його рідними сестрою та братом. Їхні спільні батьки - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 січня 1968 року у Куп'янськ-Вузловській селищній раді м. Куп'янська Харківської області за актовим записом №09. За день до офіційної реєстрації шлюбу батьками було придбано домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння було придбано на ім'я батька - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу укладеного 24 січня 1968 року та посвідченого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори. Право власності на дане домоволодіння батько зареєстрував 25 січня 1968 року у Купянському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідний штамп на договорі купівлі - продажу (тобто у власність отримав будинок вже під час зареєстрованого шлюбу з матір'ю). Крім того, позивач зазначив про те, що в домоволодіння, яке було придбане у 1968 році згідно договору, входило: дерев'яний житловий будинок обкладений цеглою, житловою площею - 11,72 м.кв., та надвірні будівлі, про що зазначено у договорі купівлі-продажу. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння складалось із: житлового будинку-А (загальна площа 24,9 м.кв.), сіней (7,4 м.кв.), погріба (5,2 м.кв.), сараю (15,8 м.кв.). Рішенням Виконкому Купянської Ради депутатів трудящих № 183 від 14.05.1968 р. батьку було надано дозвіл на знесення будинку за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з тим, що даний будинок прийшов у непридатність. На місті старого будинку дозволено збудувати новий. Так, батьками разом, спільними зусиллями, було збудовано новий будинок, будівництво якого здійснювалось з травня 1968 року по березень 1971 рік. 09 квітня 1971 року новий будинок був введений в експлуатацію, про що був виданий Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. На підставі даного Акту Купянським бюро технічної інвентаризації була здійснена інвентаризації нової будівлі та у технічний паспорт внесені відповідні зміни, про що свідчить технічний паспорт. Новий будинок складався із наступного: Сіни (1,8 м.кв.); Веранда (7,0 м.кв.); Житлова кімната (19,1 м.кв.); Житлова кімната (7,5 м.кв.); Житлова кімната (6,9 м.кв.); Кухня (11,9 м.кв.); Кладова (3,4 м.кв.). Всього загальна площа 57,6 м.кв., із них житлова 33,5 м.кв. У жовтні 1986 році було здійснено перебудову житлового будинку і загальна площа будинку стала складати 58,6 м.кв., з якої житлова площа 33,5 м.кв. [PERSON] пояснив суду свою позицію, вказавши у позові, що будинок який був придбаний за договором купівлі-продажу від 24 січня 1968 року, припинив своє існування в травні 1968 року, так як був знесений, а на його місці був збудований зовсім інший будинок, реєстрація якого була здійснена в квітні 1971 року. Тобто, позивач вважає, що дане домоволодіння було спільною сумісною власністю батьків, як таке що було збудоване спільними зусиллями подружжя за час шлюбу. Після смерті матері, як зазначає позивач, до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався, так як в будинку ще проживав батько і перерозподіляти будинок ніхто із дітей не бажав, щоб не ображати батька. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Після смерті батька залишилось спадкове майно, в зв'язку з чим, я звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Але, нотаріусом мені було повідомлено про те, що моїм батьком 27 квітня 2011 року було укладено спадковий договір з [PERSON] (відповідач по справі), до умов якого, нерухоме майно батька, після його смерті переходить до відповідача по справі. Предметом даного договору є домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить [PERSON] (його батькові) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу укладеного 24 січня 1968 року та посвідченого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в Купянському бюро технічної інвентаризації в книзі 29 за №5050, а також земельна ділянка під даним домоволодінням. Даний спадковий договір був посвідчений 27 квітня 2011 року державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-1147. З даним спадковим договором позивач не погоджується, так як дане домоволодіння, що є предметом спадкового договору, було не особистим майном батька придбаного до шлюбу, а є спільної власністю його батьків. Тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те,що при оформленні та посвідченні спадкового договору відповідачем та нотаріусом були дотримані усі вимоги закону. Крім того відповідач пояснила, що після смерті матері 03.04.2004 р. [PERSON], вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке належало матері [PERSON] Інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися, а батько [PERSON] надав до нотаріальної контори заяву в якій зазначив, що не претендує на обов'язкову частку в заповідальному майні. Третя особа [PERSON] просив позов задовольнити та визнати недійсним спадковий договір, посилаючись на підстави, які були викладені в позовній заяві. Третя особа представник Купянської державної нотаріальної контори Харківської області, заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що при посвідченні спадкового договору ніяких порушень закону не було, а саме при оформленні вказаного договору [PERSON] надав правоустанавлюючий документ на житловий будинок, даний житловий будинок належав йому на підставі договору купівлі-продажу. Нотаріус витребував даний договір та встановив, що відчужувач є власником даного будинку, інших правоустанавлюючих документів до нотаріуса надано не було. Крім того перевірявся спосіб придбання будинку, оскільки будинок міг бути придбаний у зареєстрованому шлюбі і тоді для посвідчення договору необхідна була згода іншого з подружжя. Разом з тим [PERSON] надав заяву, яка знаходиться в наряді, де він зазначив, що житловий будинок, не є спільною сумісною власністю, оскільки на час його придбання він не перебував у зареєстрованому шлюбі, однак переобладнання і вдосконалення проводив уже в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], тому при посвідченні договору нотаріус виходив з того, що будинок був придбаний до реєстрації шлюбу. Під час посвідчення договору до обов'язків нотаріуса не входило перевірка, що саме удосконалювалося подружжям, тим паче, що на момент посвідчення [PERSON] померла. Як би дружина була живою, то звісно нотаріус не посвідчив би даний спадковий договір без її згоди. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, доводи відповідача та його представника, пояснення третіх осіб, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вивчивши матеріали інвентаризаційної справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 24 січня 1968 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив вищезазначений житловий будинок (а.с. 10-23). 25 січня 1968 року у Куп'янськ-Вузловській селищній раді м. Куп'янська Харківської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] за актовим записом №09, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с. 9). 14 травня 1968 року, на підставі рішення №183 виконавчого комітету Куп'янської ради депутатів, [PERSON] було дозволено збудувати новий будинок на ділянці де розташований будинок [ADDRESS] (а.с. 24). Новозбудований будинок за адресою: [ADDRESS] було введено в експлуатацію 09 квітня 1971 року, що підтверджується актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння (а.с. 25-26). 03 квітня 2004 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 91). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її донька [PERSON], що підтверджується витягом зі спадкової справи [PERSON] Спадщина померлої [PERSON] складалася зі грошового вкладу, який зберігався у відділенні Ощадбанку України №939/04 сел. Куп'янськ-Вузловий Харківської області (а.с. 88-94). Останній заповіт [PERSON] був посвідчений 25 червня 2004 року Купянською державною нотаріальною конторою Харківської області. Згідно вищенаведеного заповіту [PERSON] все своє майно яке буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, в т.ч. житловий будинок в [ADDRESS] заповів трьом спадкоємцям, в тому числі і [PERSON] (а.с. 56, 82-83). 27 квітня 2011 року, в м. Куп'янську, було укладено спадковий договір згідно якого [PERSON] зобов'язалася виконувати розпорядження [PERSON], що встановлені договором, і в разі його смерті [PERSON] набуває права власності на все майно відчужувача, що є предметом даного договору. Предметом вищезазначеного договору було визначено житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-35). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 27). 18 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Куп'янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с. 28-29). 10 жовтня 2014 року постановою нотаріуса Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій [PERSON] та роз'яснено, що при пред'явленні ним документів на прийняття спадщини та рішення суду про визнання недійсним спадкового договору, посвідченого від імені його батька на його сестру, в результаті чого сестра стала власником спірного будинку, йому буде видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 55-57). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст. 1218 ЦК України, передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормою ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Приписами ч. 1 ст. 1220 ЦК України встановлено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлої. В силу ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, нотаріус своєю постановою від 10 жовтня 2014 року, посилаючись на ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус відмітив у своїй постанові, що [PERSON] не просив оформити спадщину за заповітом, а його зусилля були звернені на визнання спадкового договору недійсним. У зв'язку з тим, що спадковий договір померлого [PERSON] на користь [PERSON] був укладений значно пізніше ніж заповіт, нотаріус повідомив [PERSON], що зможе видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише після того, як буде визнано не дійсним спадковий договір. Отже позивач вважає, що остання воля його батька викладена в спадковому договорі повинна бути визнана недійсною, бо спірний будинок, який входить до складу спадщини належав не лише його батькові, а й його матері на праві спільної сумісної власності подружжя. В силу ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухомість, яка входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] посвідчено договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 24 січня 1968 року, інші правовстановлюючі документи до суду надані не були. Відповідно до Основного закону України право власності охороняється законом та визначено, що власність є непорушною. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право власності може бути набуто лише в порядку визначеному законом. Перевіряючи доводи [PERSON] щодо визнання спадкового договору недійсним на підставі того, що у спадковому договорі вказано, що будинок за адресою [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу укладеного 24.01.1968 р., суд не вбачає підстав для визнання спадкового договору недійсним з цих підстав, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що єдиним правовстановлюючим документом на спірний будинок був саме договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 24 січня 1968 року, що також підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 05.04.2011 р., в якому зазначено, що власником вказаного будинку є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу № 223 від 24.01.1968 р., форма власності - приватна, частка - 1/1. Це також підтверджується матеріалами інвентарної справи, які були досліджені у судовому засіданні, в якій власником даного будинку зазначався [PERSON], а також поясненнями третьої особи представника Купянської державної нотаріальної контори, який повідомив, що після проведення перевірки було встановлено, що єдиним правовстановлюючим документом на спірний будинок був саме договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 24 січня 1968 року і власником даного будинку був [PERSON]. Як вказано в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України N 17-рп/2012 від 19.09.2012, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). В нашому випадку спірний будинок був придбаний [PERSON] до шлюбу. З аналізу норм Сімейного Кодексу випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Як вбачається з резолютивною частини позову, позивач просить встановити факт володіння на праві приватної спільної власності подружжя, однак такого правового режиму нормами законодавства не передбачено. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] звернулася до Купянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], а як відомо, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця (статті 1218, 1219 ЦК України ). Тому у складі спадщини може перебувати будь-яке майно, крім прав та обов'язків, нерозривно пов'язаних з особою спадкодавця. Тобто з цього виходить, що якщо вважати, що спірний будинок належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то в разі скасування спадкового договору, спадкове майно, яке належало [PERSON] повинно перейти до [PERSON], яка, як вже вищезазначено, в установленому законом порядку, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Тоді в цьому випадку необхідно буде визначати частки подружжя у праві спільної сумісної власності за померлими, що суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, ст.ст. 27-31 ЦПК України, оскільки буде вирішуватися питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. З аналізу глави 16 ЦК України, вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Однак на підставі викладеного суд дійшов висновку, що правочин, спадковий договір, було вчинено на підставі вимог чинного законодавства України, що відповідало волевиявленню [PERSON] При таких обставинах суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed