Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на зерноочисну машину СМ-4 вартістю 5500,00 грн., зернопогрузчик ЗПС-100 вартістю 2384,40 грн., які зазначені в додатку до акту опису та арешту майна № 45344207 від 14.11.2014 року під номером 73 та 75 відповідно; зобов'язати ВДВС Решетилівського РУЮ Полтавської області виключити вищевказане майно з акту опису та арешту майна № 45344207 від 14.11.2014 року та звільнити його з-під арешту. В обґрунтування позову вказує на те, що 14 листопада 2014 року начальником ВДВС Решетилівського РУЮ Полтавської області Кошкалдою С.В. на підставі виконавчого листа № 554/17270/13-ц Октябрьського районного суду м. Полтави від 22.10.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь СТОВ «Україна» боргу, було описано та арештовано майно боржника. Серед цього майна в акті опису та арешту виконавець помилково зазначила зерноочисну машину СМ-4 та зернопогрузчик ЗПС-100. Зазначене майно належить йому, а не [PERSON] Під час складання акту він присутній не був, тому не зміг надати виконавцю документи на підтвердження належності йому цього майна. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Позивач пояснив суду, що з 2013 року орендує у [PERSON] частину нежитлового приміщення у комплексі будівель і споруд сільськогосподарського призначення на території Кукобівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області. В цьому нежитловому приміщенні знаходяться належні йому зерноочисна машина СМ-4 та зернопогрузчик ЗПС-100. За домовленістю із [PERSON] це майно зберігалося у приміщенні останнього безоплатно, натомість позивач ремонтував належну [PERSON] сільськогосподарську техніку. Зерноочисну машину СМ-4 та зернопогрузчик ЗПС-100 він придбав у 2013 році у підприємств, що розташовані на Західній Україні, сплатив за цю техніку грошові кошти та перегнав її на територію підприємства [PERSON] Відповідач [PERSON] позов визнав повністю, надав суду аналогічні пояснення, підтвердив, що вищезазначене майно йому не належить, у своїй діяльності він цю техніку не використовував, власником цієї техніки є позивач. Представник відповідача СТОВ «Україна» проти позову заперечував, вказував на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що вказані у акті опису та арешту зерноочисна машина СМ-4 та зернопогрузчик ЗПС-100 є власністю позивача. Представник третьої особи - ВДВС Решетилівського РУЮ Полтавської області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. Судовим розглядом встановлено, що 14 листопада 2014 року на території Кукобівської сільської ради державним виконавцем Решетилівського РУЮ Кошкалдою С.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 554/17270/13-ц, виданого Октябрьським районним судом м. Полтави 22.10.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь СТОВ «Україна» боргу в сумі 1387165,06 грн. та судового збору в сумі 3441 грн., було описано та арештовано належне боржнику [PERSON] майно, про що складено відповідний акт опису та арешту майна № 45344207 /а.с. 5-8/. З додатку до цього акта видно, що серед іншого майна державним виконавцем було описано та арештовано зерноочисну машину СМ-4 (зазначену в акті під № 73) та зернопогрузчик ЗПС-100 (зазначений під №75) /а.с. 8/. Як свідчить надана позивачем накладна № 188 від 11.10.2013 року, приватним підприємством «Селянський двір» було відпущено, а позивачем одержано зерноочисну машину СМ-4 у кількості 1 шт. за 5500,00 грн. /а.с. 16/ Згідно накладної № 48 від 20.11.2013 року позивач отримав від Фермерського господарства «Крижинка» зернопогрузчик ЗПС-100 у кількості 1 шт. за 2384,40 грн. /а.с. 16/ У ході розгляду справи позивач надав суду довідки, в яких керівні особи вказаних підприємств підтвердили факт продажу зазначеного майна позивачу. Згідно договору оренди приміщення, що був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] 04.10.2013 року, відповідач надав позивачу у строкове користування 50 кв.м. в приміщення сінника у комплексі будівель і споруд сільськогосподарського призначення на території Кукобівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області /а.с. 17, 18/. Станом на момент опису та арешту майна цей договір був чинний: сторонами не розірваний та не визнаний судом недійсним. Виходячи з пояснень позивача та відповідача [PERSON], в орендованій частині приміщення позивач зберігав належну йому техніку. Відповідно до принципу змагальності сторін, який закріплений у ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову, представник СТОВ «Україна» вказував на те, що надані позивачем докази не підтверджують належність вищевказаної техніки позивачу, проте ця позиція не була належним чином обґрунтована. Так, представник позивача не обґрунтував, чому саме суд не повинен приймати до уваги надані позивачем докази і чому ці докази є неналежними у розумінні ст. 58 ЦПК України. В порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів в обґрунтування своїх заперечень представник відповідача не надав. Між тим, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» факти здійснення господарських операцій фіксують первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Частиною 2 цієї статті встановлені вимоги до первинних документів. Проаналізувавши надані позивачем накладні, суд дійшов висновку про те, що ці первинні документи відповідають встановленим законом вимогам, а отже є свідченням того, що зерноочисна машина СМ-4 та зернопогрузчик ЗПС-100 були придбані позивачем у 2013 році. Крім накладних належність позивачу вказаної техніки підтверджується вищезгаданими довідками за підписами керівних осіб ФГ "Крижинка" та ПП "Селянський двір", з яких вбачається, що ця техніка була продана позивачу у 2013 році за готівку. Суд також приймає до уваги показання свідка [PERSON], який працював у [PERSON] з 2012 по 2014 рік, з 2013 року - як керуючий господарством, був працевлаштований неофіційно. Згідно цих показів зерноочисну машину та зернопогрузчик завіз на територію господарства [PERSON] позивач і використовував її також позивач. Наведені докази у своїй сукупності свідчать про належність зерноочисної машини СМ-4 та зернопогрузчика ЗПС-100 позивачу. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пленуму Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами і доповненням) роз"яснив, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved