Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

В провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням квартири, шляхом виселення та за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ подружнього майна в ідеальних частках. В первинному позові [PERSON] зазначила, що 25 грудня 2003 року нею, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу, відповідно до якого останній продав їй 49/100 частини житлового будинку під номером [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5373; 09.03.2011 року зареєстрований в КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 29228694 та отриманий витяг про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Як вказує позивачка в своїй заяві, що у вищезазначеній частині будинку крім неї проживали її чоловік [PERSON] та їх син від шлюбу [PERSON], [INFO]. У зв'язку з тим, що [PERSON] зловживав алкогольними напоями, в сім»ї постійно виникали сварки, відповідач в стані алкогольного сп'яніння неодноразово наносив їй тілесні ушкодження, тому побоюючись за своє життя та психічний стан своєї дитини, вона, [PERSON] подала заяву до суду про розірвання шлюбу і 21 січня 2011 року на підставі рішення суду отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. 10 травня 2010 року рішенням Вінницького районного суду стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/2 частини зі всіх доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після розірвання шлюбу, у зв'язку з неможливістю проживання в одному приміщенні з бувшим чоловіком який, зловживає алкоголем та вчиняє постійні сварки, наносить тілесні ушкодження, вона, позивачка по справі , разом з дитиною перейшла жити до своїх батьків, де на жилій площі 36,98 кв.м. проживають дев'ять осіб. Крім цього, відповідач відмовляється сплачувати аліменти на дитину, у зв'язку з чим, останній був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.164 КК України. Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 02 квітня 2013 року суд визнав [PERSON] винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, умисне ухилення від сплати аліментів та призначив йому покарання у виді громадських робіт строком на 100 годин. Однак після винесення вироку відповідач продовжує не сплачувати аліменти на утримання сина, створивши заборгованість більше 18 тисяч гривень. На неодноразові прохання позивачки до відповідача звільнити квартиру, яка їй належить на праві власності, останній відповідає відмовою та продовжує проживати у спірному будинку. Більш того 05.09.2012 року у зв'язку з заборгованістю за використаний газ у спірному будинку було відключено газопостачання, а 19.11 2012 року взагалі його відрізано, для того щоб не було арешту на майно вона, позивачка по справі сплачує інші комунальні платежі в тому числі податок на земельну ділянку. Відповідач взагалі не несе ніяких витрат по утриманню спірної частини будинку. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації, чим чинять їй, позивачу по справі перешкоди в користуванні своєю власністю та порушує її право як власника даного будинку [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом про його виселення. [PERSON] в своєму зустрічному позові зазначив, що в 2002 році зареєстрував шлюб з [PERSON]. Від сумісного проживання сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Аліменти на утримання дитини позивач сплачую згідно рішення суду. [PERSON] та позивачу на праві спільної сумісної власності належить 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, який був укладений ними 25.12.2003 року, під час шлюбу, але на ім'я [PERSON], та був посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 5373. Крім того, позивач зазначив, що на придбання частини будинку, а саме 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS] позивач надавав і свої особисті кошти, що не були спільною сумісною власністю подружжя. Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу частини будинку від 07 листопада 2003 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 823 (копія є в матеріалах справи). 47/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] належали [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Вінницькою державною нотаріальною конторою 20 червня 2003 року за реєстром № 1-1078. Таким чином, дане майно було позивачем успадковане, а тому згідно норм ст. 57 СК України, було його особистим майном. Як позивач зазначив він продав належну йому частину будинковолодіння у м. Вінниці 07.11.2003 року і саме за кошти отримані від продажу частини будинку сторони купили 25.12.2003 року частину будинковолодіння [ADDRESS]. Позивач вважаю, що усі ці обставини є достатньо важливими і свідчать про те, що позивач вклав свої особисті кошти в придбання 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS], в зв»язку з чим звернувся до суду з позовом про визнання спірного житлового будинку в частці його особистим майном. В подальшому позивач свої позовні вимоги уточнив та просить визнати спірне будинковолодіння спільним майном подружжя та поділити будинковолодіння по ? ідеальній частці кожному з подружжя. В судовому засіданні позивач (вона ж відповідач) [PERSON] позов свій підтримала, зустрічний позов не визнала. Та суду показала, що будинок [ADDRESS] є її особистою власністю, так як вона придбала його самостійно за договором купівлі-продажу від 25.12.2003р. Претензії [PERSON], який просить визнати частину будинковолодіння його особистим майном не визнала та показала, що [PERSON] зловживав спиртними напоями і участі в утримання будинку, його ремонті та самому придбанні не приймав. Грошові кошти виручені з продажу його спадкового майна були не значні і все оформлення було зроблено її батьками, тому позов відповідача не визнала та просить свій позов задоволити, а у зустрічному позові відмовити. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, так як є одним з співвласників будинку. Свій позов підтримав та суду показав, що спірне будинковолодіння було придбано ними в більшій частині на кошти, які були отримані ними після продажу спадкової будинку та землі його матері. Позивачу було про це добре відомо, але в подальшому вона цей факт заперечила. В будинку вони оселилися і були зареєстровані, однак оскільки відносини між ними погіршилися вони розлучилися і з приводу спільного проживання у будинку у сторін почалися сварки. Оскільки, будинок придбаний на його кошти та у шлюбі, просить свій позов задоволити. В подальшому відповідач він же позивач [PERSON] подав суду заяву про підтримку зміненого позову та просить поділити будинковолодіння [ADDRESS] як особисте майно подружжя в рівних частках по ? частці. Закінчити слухання справи просить у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне: У 2002р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу подуржжя має одну дитину, [PERSON], [INFO]. 21.01.2011р. шлюб між подружжям було розірвано. За час шлюбу 25.12.2003р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу, відповідно до якого останній продав їй 49/100 частини житлового будинку під номером [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5373 і 09.03.2011 року зареєстрований в КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 29228694 та отриманий витяг про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (а.с.4-5). В даному будинку були зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON] та їх спільна дитина. Факт того, що подружжю належало 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS] було підтверджено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2012 року, згідно якого встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS], придбаних згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, який був укладений 25.12.2003 року. Дане рішення суду набуло законної сили. У відповідності до норм ст. 61 ч. З ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі є співвласником 49/100 часток будинковолодіння [ADDRESS], що були набуті під час шлюбу. Факт того,що вказане майно належить до особистого майна [PERSON] чи [PERSON] переконливими доказами не доведений жодною зі сторін. Згідно заявлених сторонами вимог, [PERSON] не вимагає у суду визнання вищевказаного майна її особистою власністю, [PERSON] просить суд визнати за ним та первинним позивачем право власності на вищевказане майно, як на подружнє майно в рівних частках, згідно уточнення позову. У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім "і власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Також, відповідно до норм ч. 2 ст. 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього оправа чи обмежений у його здійсненні. Тому, враховуючи те, що [PERSON] є співвласником будинковолодіння [ADDRESS], в задоволенні позову [PERSON] щодо усунення їй перешкод в користуванні будинком шляхом виселення до задоволення не підлягає. Щодо позову [PERSON] суд враховує, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки, судом встановлено, що будинковолодіння за [ADDRESS], набуто сторонами в період шлюбу та відноситься до спільного подружнього майна, суд вважає, що позов [PERSON] слід задоволити, шляхом визнання за ним право власності на 1/2 ідеальну частку спільного майна подружжя у вигляді 49/100 частки будинковолодіння за [ADDRESS], що складає 49/200 часток даного будинковолодіння, що було набуте за договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 25.12.2003р. та загалом складається з житлового будинку «А» з прибудовами - сарай «Б», погріб «п/Б», сарай «В», огорожа №1-3. Щодо позову [PERSON] про визнання права власності на іншу ? ідеальну частку спільного майна подружжя у вигляді 49/100 частки будинковолодіння за [ADDRESS] за [PERSON], суд враховує, що право вимоги щодо визнання права власності на дану частку може належати лише особі, яка набуває дане право. Враховуючи, що [PERSON] заперечила проти визнання за нею права власності на одну другу частку будинку та таку вимогу перед судом не ставить, суд вважає, що в задоволенні даної вимоги поданої в інтересах [PERSON] [PERSON] слід відмовити. На стягненні судових витрат [PERSON] не наполягає, подавши заяву за якою просить судові витрати за його позовом не стягувати. В стягненні судових витрат по позову [PERSON] слід відмовити, в вз»язку з відмовою від позову.

Outcome: dismissed