Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 23.01.2015 р., позивачка зазначила, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано у відділі РАЦС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., 23.01.2009 року, актовий запис № 3. В шлюбі з відповідачем в них народилися спільні діти, дочка, [PERSON], [INFO], дочка, [PERSON], [INFO] У останні декілька місяців вона та відповідач фактично сумісного господарства не ведуть і сумісно не проживають, оскільки їхня сім'я фактично розпалася. Підставою розпаду сім'ї стало те, що відповідач під час їхнього сумісного проживання мало приділяв їй уваги як дружині, усі сімейні питання він вирішував не згідно їхньої з ним сумісної думки, а виключно вирішував ці питання на свій розсуд, при цьому не цікавлячись її думкою. Тобто, відповідач не поважав її як свою дружину. Відповідач під час їхнього сумісного проживання свої особисті інтереси ставив вище спільних інтересів сім'ї, зловживав спиртними напоями, і, знаходячись у нетверезому стані, ображав її у присутності дітей, та руйнував їхнє спільне майно. На підставі стосунків, які склалися у неї з відповідачем, вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, яке було у неї на час укладення шлюбу. Тобто збереження шлюбу між нею та відповідачем не можливе. Відповідач порушив ч.1 ст.55 СК України, відповідно до якої чоловік зобов'язаний піклуватися про побудову сімейних відносин з дружиною на почуттях взаємної любові, та поваги. Таким чином, вона вважає, що шлюб з відповідачем фактично розпався та формальне збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки вона не має наміру бути в зареєстрованому шлюбі з особою, з якою не має наміру проживати спільно у подальшому. Згідно ч.3 ст. 105 та ст. 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Спір про поділ майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю з відповідачем, на цей час існує, однак його вони будуть вирішувати окремо від розірвання шлюбу. Оскільки їхні з відповідачем діти проживають з нею, та знаходяться на її утриманні, і будуть проживати з нею і після розірвання шлюбу, та знаходитися на її повному утриманні, вважає за потрібне стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання їхніх дітей, оскільки відповідач добровільно допомогу на утримання дітей їй взагалі не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення дитиною віку повноліття. Дочки потребують матеріальної допомоги з боку відповідача, оскільки вона не може забезпечувати дочок всім необхідним самотужки, тому як прожитковий мінімум на одну дитину віком до 18 років складає на цей час 1286 гривен, а вона працює у приватному підприємстві «Строймаркет», і щомісячно отримує заробітну плату у розмірі 1200 гривень. Доказом укладення шлюбу між нею та відповідачем є свідоцтво про укладення шлюбу. Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Відповідач працює у м. Вільногірську в Вільногірському гірничо-металургійному комбінаті, та щомісячно отримує заробітну плату у розмірі близько 5000 грн. Відповідач фізично здоровий, інших непрацездатних осіб на своєму утриманні не має, стягування з доходів відповідача згідно виконавчих документів не проводиться. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, одним із способів виконання батьками обов'язку утримання дитини, є рішення суду про присудження аліментів в частці від доходу його батька. Вона вважає, що відповідач у змозі сплачувати аліменти на її користь на утримання їхніх дочок у розміру 1/3 частини свого щомісячного заробітку (доходу). Тобто розмір аліментів буде дорівнювати менше 50 % доходу відповідача, що в свою чергу дозволяється, виходячи з пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.06 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", згідно до якого - максимальний розмір аліментів,, які стягуються з боржника, не повинен згідно ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, суд вирішує зазначене питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одної позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Добровільно розірвати шлюб з відповідачем за заявою сторін в окремому судовому провадженні вона не може, оскільки відповідач цього не бажає. Згідно ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, що мають істотне значення. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Outcome: approved