Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

Позивач 11.06.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки, на його користь, аліменти на утримання непрацездатного батька [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є самотнім літнім чоловіком, а доходи , які він отримує, не забезпечують йому необхідного мінімуму проживання. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін . Відповідачка [PERSON] 27.08.2018 року надала суду відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просила відмовити через те, що відповідачем не доведено наявності потреби у матеріальному забезпеченні, а також через ухилення останнього від участі в її житті та вихованні. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача у вступному слові в задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, вислухавши вступне слово представника відповідача , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є батьком [PERSON], є непрацездатним - пенсіонером, що підтверджується довідкою Центрального УПФУ м. Запоріжжя. Таким чином, одна із умов на підставі якої виникає право на отримання аліментів позивачем доведена. За таких обставин вирішального значення набуває доведення факту потреби у матеріальній допомозі. Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі 2103,46 грн., що підтверджується розрахунком наданим Центральним об"єднаним управлінням ПФУ м. Запоріжжя . Таким чином, [PERSON] отримує пенсію у розмірі, яка значно перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, у тому числі і для осіб, які втратили працездатність. З наданих позивачем доказів не вбачається, що його пенсія не забезпечує йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в січня 2018 року отримав заробітну плату на ПрАТ «ЗЕРЗ» у розмірі 5698,65 грн. Сам факт наявності у позивача заборгованості за кредитом у сумі 7286,06 гривень, не може свідчити про потребу у матеріальній допомозі, з урахуванням того, що у відповідності до характеристики наданої ОСББ «Глісерна 18» [PERSON] часто перебуває у нетверезому стані . Вказаною довідкою також підтверджено, що позивачу надавалася субсидія на оплату комунальних послуг, і сума заборгованості станом на 01.08.2018 року складає 1084,09 грн. Суд також звертає увагу на ту обставину, що з матір»ю відповідачки [PERSON] розлучився 16.02.1982 року , і крім позивачки має сина [PERSON], [INFO]. За таких обставин , враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів , що він дійсно потребує матеріальної допомоги, а тому позов не є обгрунтованим. При цьому , суд зауважує , що відповідачкою не надано в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення позивача від виконання батьківських обов»язків, крім того, відповідно до пояснень [PERSON] викладених у відповіді на відзив , він сплачував аліменти на утримання доньки до досягнення нею повноліття, і зазначене [PERSON] не спростоване. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed