Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому посилався на те, що 11 липня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ним - [PERSON] - укладено кредитний договір №014/6560/74/85083. За вказаним договором позивачем одержано від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит в сумі 66002,18 доларів США. Його зобов'язання перед банком забезпечено договором іпотеки №014/6560/74/85083 від 11 липня 2007 року. Відповідно до п.1.2. даного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вказаний вище кредитний договір позивач вважає таким, що укладений всупереч вимог законодавства, таким, що суттєво порушує його право, а тому просить суд встановити факт відсутності в Кредитному договорі №014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі змінами від 25.03.2009 р.) укладеному між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] істотної умови договору, визначеної п.п. «д» п.2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, факт відсутності вираження грошового зобов'язання по кредиту в гривнях та грошового зобов'язання по сукупній вартості кредиту в гривнях у вказаному кредитному договорі. Також позивач просив суд встановити факт несправедливості умови п. 12.5. Кредитного договору №014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі змінами від 25.03.2009 р.) укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], та визнати недійсною цю умову договору. Встановити факт ведення агресивної та нечесної підприємницької діяльності відповідачем по відношенню до нього, факт агресивної підприємницької практики та умисного приховування істотної умови, щодо правових наслідків використання позивачем іноземної валюти на території України для розрахунків з резидентами України, факт ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, та заборонити йому ведення подальшої діяльності на Україні. Крім того позивач просив суд визнати Кредитний договір №014/6560/74/85083 від 11.07.2007 року (зі змінами від 25.03.2009 р.) недійсним. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи його безпідставним. В задоволенні позову просив суд відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено судом, 11 липня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір №014/6560/74/85083 (а.с.6-9). За умовами вказаного договору відповідач видав позивачу кредит в сумі 63600,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 12,5% річних. Згідно п.3.5. договору кредит, наданий кредитором, забезпечується всім належним позичальнику майном, коштами та активами, що належить йому на праві власності, незважаючи на терміни, коли і як вони були придбані, і на яке може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України. 25 березня 2009 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/6560/74/85083, якою збільшено строк кредиту на 79 місяців, визначено датою остаточного погашення кредиту 11 лютого 2034 року. Крім того, даною додатковою угодою тимчасово на строк за 25 березня 2009 року по 24 березня 2010 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 10,00% річних (а.с.10-11). Як вбачається з наведених кредитного договору та додаткової угоди, зобов'язання в ньому виражено в доларах США, а не в національній валюті України - гривні. Також зміст даних договорів дійсно не включає в себе такої інформації як загальна сукупна вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Зазначене можливо встановити, ознайомившись зі змістом наведених договорів. В той же час чинним Цивільним процесуальним законом передбачено, що суд своїм рішенням може встановити факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Правовідносини, що виникли між сторонами з укладення кредитного договору №014/6560/74/85083, регулюються цим договором та нормами чинного законодавства України. Від встановлення фактів наявності або відсутності в договорі інформації щодо сукупної вартості кредиту та вираження зобов'язання в національній валюті України жодним чином не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких правовідносин. Крім того, на час укладення сторонами кредитного договору пп.д п.2. ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» було викладено в іншій редакції, яка не вимагала повідомлення споживача про загальну сукупну вартість кредиту в процентному вираженні, як це передбачає редакція даної норми на теперішній час. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту несправедливості умови п.12.5 Кредитного договору та визнати її недійсною суд виходить з наступного. Пунктом 12.5. кредитного договору №014/6560/74/85083 передбачено, що у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. З підписанням цього договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. З наведеного вбачається, що позивач чітко усвідомлював ризики, пов'язані з одержанням кредиту в іноземній валюті, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах. Також суд звертає увагу, що наведеним пунктом кредитного договору не передбачено, що позичальник несе валютні ризики лише при збільшенні курсу гривні по відношенню до долара США. Відповідно, на час укладення даного договору можливо було припустити зменшення курсу. Посилання позивача на ту обставину, що даний пункт кредитного договору містить елементи примусу споживача до виконання не притаманних йому правочинів, жодним доказом у справі не підтверджується. Як пояснив в судовому засіданні позивач, кредит він одержував добровільно, до цього його ніхто не примушував. А та обставина, що офіційний курс іноземних валют в України встановлює НБУ, не може свідчити про будь-який примус відносно позивача. Крім того, на час укладення сторонами кредитного договору заборона на надання кредиту в іноземній валюті встановлена не була. На підставі викладеного суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] про визнання п.12.5 договору несправедливим. Як передбачено статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Закон також визначає які саме дії свідчать про нечесну підприємницьку діяльність: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч.4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Хоча перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним, обставини, на які посилається позивач, підтримуючи свої вимоги про встановлення фактів агресивної та нечесної підприємницької діяльності відповідача, не можуть бути визнані такими, що свідчать про агресивну та (або) нечесну підприємницьку діяльність банку. Так, позивач посилається на умисне приховування істотної умови щодо правових наслідків використання ним іноземної валюти на території України. Зазначене спростовується змістом п.12.5. кредитного договору, з якого вбачається, що позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Це свідчить про вчинення банком активних дій з роз'яснення позивачу наслідків укладення договору на вказаних вище умовах, і не дає будь-яких підстав стверджувати. що вказана інформація банком була прихована. Також позивач посилається на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті. Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. Виключення становить лише обмеження, встановлене ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції згідно із Законом України від 22.09.2011 р. N 3795-VI) , яка забороняє надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом, тобто, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно з визначенням, наданим в ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Частиною 2 статті 5 Декрету "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року № 297 на виконання вказаної норми затверджено Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій. Спеціальний нормативно-правовий акт, який би передбачав необхідність та порядок отримання банківськими установами генеральної ліцензії - додатково до банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями - Національним банком України на даний момент не прийнятий. Таким чином, банківська ліцензія, а станом на час укладення сторонами кредитного договору і письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані Національним банком України відповідно до ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність" в порядку, визначеному Положенням НБУ №275, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій у розумінні ч.2 ст.5 Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Тобто, операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було отримано банківську ліцензію за № 10 від 27 березня 1992 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями, копії яких долучено до матеріалів справи. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл за № 10-4 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати з валютними цінностями, копія якого також долучена до матеріалів справи. Тобто, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001, що було чинним на час укладення кредитного договору), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії. Щодо посилання позивача на необхідність отримання індивідуальної ліцензії для здійснення операції з надання, одержання та сплати кредиту в іноземній валюті, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, слід зазначити, що виходячи з аналізу визначень термінів «валютна операція», «валютні цінності», наданих в статті 1 Декрету, надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на даний час законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Статтею 203 ЦПК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Аналізуючи спірний договір на відповідність зазначеним вимогам, суд приходить до висновку, що його зміст не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON], які уклали зазначений кредитний договір, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин вчинено у формі, встановленій законом, і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору від 11 липня 2007 року №014/6560/74/85083 недійсним. Посилання позивача на те, що оскаржуваний договір не містить такої істотної умови як орієнтовна сукупна вартість кредиту, суд до уваги не бере з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто істотними умовами даного договору є сума кредиту, строк, на який він виданий, процентна ставка за кредитом, порядок та строки надання кредиту та його повернення. Загальна сукупна вартість кредиту не є істотною умовою кредитного договору. Тому, хоча оскаржуваний кредитний договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту, з цих підстав договір недійсним визнаний бути не може. Підпунктом д пункту 2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення сторонами оскаржуваного договору, було передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Але недодержання банком зазначеної вимоги Закону не тягне за собою наслідком недійсності договору. Позовна вимога [PERSON] про заборону ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ведення подальшої діяльності на Україні на Законі не ґрунтується. Так, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про банки і банківську діяльність», іншими нормативними актами не передбачено можливості заборони діяльності банку. За наявності для того підстав може бути лише заборонено або обмежено здійснення окремих видів діяльності або банківських операцій. Підстави для заборони відповідачу будь-яких видів діяльності або банківських операцій судом не встановлено. На підставі викладеного в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed