Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з вказаним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ВЛІВ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки у розрахунку та моральної шкоди. Зазначає, що з 30.08.2012 року працював у ТОВ «Торгова компанія «ВЛІВ» на посаді електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах. 31.01.2014 року звільнений за угодою сторін згідно ст.36 п.1 КЗпП. Після звільнення відповідач не розрахувався по заробітній платі. Надана довідка про розмір заборгованості по заробітній платі на суму 1555,87 грн. Просить стягнути з підприємства на його користь заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення, тобто на 31.01.2014 року на суму 1555, 87 грн., середній заробіток за час затримки у розрахунку станом на 01.07.2014 року на суму 18 840 грн. та 5000 грн. моральної щкоди. Позивач позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ВЛІВ» у судове засідання не прибув, керівництво про дату розгляду справи повідомлялось належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки визначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що обставини, викладені в позові, мали місце. [PERSON] працював у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ВЛІВ» на посаді електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах. 31.01.2014 року звільнений за угодою сторін згідно ст.36 п.1 КЗпП. Після звільнення відповідач не розрахувався по заробітній платі. На день звільнення заборгованість по заробітній платі не погашена. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів щодо спростування позовних вимог. 11.08.2014 року Автозаводським районним судом міста Кременчука за заявою [PERSON] винесено судовий наказ, яким з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ВЛІВ» стягнута заборгованість по заробітній платі на суму 1555 грн. 87 коп., а так провадження у справі у цій частині позовних вимог слід закрити. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч.1 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплатою йому належних грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, невиплатою заробітної плати позивачу завдана і моральна шкода у вигляді моральних страждань. Враховуючи характер і ступінь завданої моральної шкоди, тривалість страждань та істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, що в свою чергу призвело до додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає можливим і необхідним цю вимогу про відшкодування моральної шкоди задовольнити в частковому обсязі, яку суд оцінює у 500 грн. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4500 грн. позивачу необхідно відмовити. На підставі наведеного, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки станом на 01.07.2014 року на суму 18 840 грн. та у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то суд на підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь держави у розмірі 243,60 грн. за вимогу майнового характеру та 243, 60 грн. щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial