Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що він тривалий час працював гірником очисного забою в ВСП «Шахтоуправління «Білозерське». 25.09.2013 року під час виконання трудових обовязків з ним трапився нещасний випадок, а саме перебуваючи на своєму робочому місці разом з другими працівниками займався обслуговуванням конвеєру, в 14.00 під час транспортування ланцюга калібру 30 мм скребкового конвеєру СПЦ-271 за допомогою лебідки ЛВ-25, з покрівлі виробки впав шматок породи та вдарив його в область голови, після чого він втратив свідомість. В травматологічному відділені Добропільської лікарні був поставлений діагноз «Забій шийного відділу п/кА, перелом остистих відростків С5-С6-С7 хребців з розвитком посттравматичної правобічної плексопатії з руховими і чутливими порушеннями в правій руці, больовий синдром, з розвитком вегетативно-ірритативного синдрому, порушенням функцій шийного відділу хребта».. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.03.2015 року вищевказану травму позивача було визнано такою, що повязана з виробництвом. На підставі рішення суду були складекні акти про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом та акт розслідування нещасного випадку, що стався 25.09.2013 року. Відповідно до довідки МСЕК від 17.01.2017 року була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 35% та третя група інвалідності по трудовому каліцтву до 17.01.2019 року. Позивач зазначає, що внаслідок ушкодження здоров»я, йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 70000,00 гривень та просить стягнути вказану суду з відповідача. Позивач зазначає, що заподіяна йому моральна шкода полягає у фізичному болю, який він зазнав під час нещасного випадку та вподальшому у зв»язку з лікування наслідків, які настали. Також вказує, що у зв»язку з травмою він відчуває душевні страждання, у зв»язку з тим, що у зв»»язку з ушкодженням здоров»я, йому був заборонена тяжка фізична праця і за станом здоров»я він був звільнений з роботи, через що втратив достойний заробіток. Через вказаний нещасний випадок він змушений був змінити звичайний спосіб свого життя. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Була порушена його нормальна життєдіяльність, він тривалий час знаходився на лікуванні. У звязку з частковою втратою професійної працездатності порушена його нормальна життєдіяльність. Тривалий час лікувався в містах Добропілля та Харкові, увесь час був відірваний від нормального способу життя, постійно відчуває болі у голові, правій руці, в хребті. Оскільки в результаті травми постраждала права рука, він не може виконувати більшість робіт у побуті, по господарству, які мав можливість виконувати до отримання травми, змушений відмовитись від деяких звичок і улюблених занять, таких як заняття в спортзалі, крім цього не може знайти добре оплачувану роботу, тому що мешкає в шахтарському регіоні, а виконувати роботи під землею не може. На підставі викладеного просить задовольнити його позов. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позові, і просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог позивача з підстав викладених в письмових запереченнях (а.с.46-48). Пояснив, що судом, на підставі рішення якого було видано акт Н-1, та комісією з розслідування не встановлено жодного факту порушення вимог законодавства з охорони праці з боку роботодавця. Єдиною особою, що допустила порушення вимог законодавства про охорону праці є саме позивач по справі, складання та видача акту за формою Н-1 та поєднання нещасного випадку на виробництві відбулось лише в звязку з вимогою закону та з тим, що випадок стався безпосередньо на виробництві. Вважає, що позивач не довів в суді факт порушення відповідачем його законних прав, не надав доказів про спричинення йому моральної шкоди з вини відповідача. Також посилався на те, що висновки МСЕК не містять свідчень про наявність моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя, а тому і підстави для подання позову про її відшкодування відсутні. На підставі викладеного вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з такого. Вирішуючи справу суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами в звязку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст. 237-1 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], перебував у трудових відносинах з ВСП «Шахтоуправління «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». Відповідно до копії трудової книжки серії БТ-1 №9424067 від 12.02.1988 року, [PERSON] 24.09.2014 року був звільнений, згідно п.2 ст.40 КЗпП України, у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі та за станом здоровя. Під час роботи в ВСП «Шахтоуправління «Білозерське» з позивачем трапився нещасний випадок, а саме 25.09.2013 року під час виконання трудових обовязків на [PERSON] з покрівлі виробки випав шматок породи та вдарив його по голові, після чого він втратив свідомість. Керівництво ВСП «Шахтоуправління «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», а також Територіальне управління Держгірпромнагляду відмовлялись визнати отриману позивачем травму виробничою, тому [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.03.2015 року позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» ВСП «Шахтоуправління «Білозерське» були задоволені. Судом визнано дії комісії з розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON] 25 вересня 2013 року, створеної наказом №267/ОП від 14 травня 2014 року, щодо видачі [PERSON] акту за формою Н-5 та відмови видати акт за формою Н-1 - неправомірними. Визнано нещасний випадок, який мав місце 25 вересня 2013 року на шахті Новодонецька ВСП Шахтоуправління Білозерське Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», під час якого [PERSON] отримав травму, таким, що повязаний з виробництвом, а також зобовязано відповідача видати належним чином оформлений акт форми Н-1 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, який стався з [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили 25.06.2015 року. На підставі зазначеного рішення суду підприємством були складені акти №5 форми Н-1 від 31.08.2015 року, про нещасний випадок, повязаний з виробництвом та форми Н-5 від 31.08.2015 року, про проведення розслідування нещасного випадку. В актах зазначено, що 25.09.2013 року о 14.00 годині під час транспортування ланцюга калібру 30мм скребкового конвеєру СПЦ-271 за допомогою лебідки ЛВ-25, з покрівлі виробки випав шматок породи та вдарив [PERSON] в область голови, після чого його відкинуло вбік і він втратив свідомість. Висновком МСЕК від 16.12.2015 року (виписка з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії АБ №0040264) позивачу вперше визначено 25% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, отриманим на виробництві 25.09.2013 року, на період з 11.11.2015 року по 01.01.2017 року. Довідкою МСЕК серії АБ №0045696 від 17.01.2017 року (про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребу у наданні медичної та соціальної допомоги) [PERSON] при повторному огляді встановлена з 17.01.2017 року по 01.02.2019 третя група інвалідності та визначено 35% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, отриманим на виробництві 25.09.2013 року (із врахуванням 25% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом призначеної раніше). За вищевказаними висновками МСЕК [PERSON] протипоказана важка фізична праця та робота в підземних умовах, рекомендовано медикаментозне лікування, реабілітаційне лікування у умовах санаторія. Згідно до ч.3\~ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Статтею 158 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Статтею 173\~КЗпП України\~передбачено,\~що шкода,\~заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 13 Закону України Про охорону праці передбачено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно ст.1 Гірничого закону України, шахта це гірниче підприємство з видобування корисних копалин (вугілля, солей тощо) підземним способом. Праця шахтарів супроводжується великим ризиком і характеризується низкою особливостей. Оскільки зсуви порід і обвали лишаються частим явищем, відбивання, відкачування, транспортування руди по штреках і штольнях, а також кріпильні роботи пов'язані з небезпекою для здоров'я. Основними виробничими шкідливостями, які характеризують умови праці шахтарів, є несприятливі метеорологічні умови, пил і токсичні гази, шум і вібрація, недостатнє освітлення. Тобто, робота в шахті є роботою з небезпечними та шкідливими умовами праці, а саме це виробничі процеси та (або) види робіт, що супроводжуються об'єктивними факторами, які створюють загрозу для здоров'я та життя працівників. Таким чином, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю позивачу заподіяно з вини відповідача під час виконання ним трудових обов»язків в небезпечних та шкідливих умовах праці, оскільки останній не забезпечив безпечних умов праці. Зазначені небезпечні умови праці і стали однією із причин нещасного випадку на виробництві з позивачем, який внаслідок отриманої травми отримав ушкодження здоровя. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що отримання позивачем, під час виконання ним професійних обов»язків на підприємстві відповідача, ушкодження здоров»я, за наслідком якого виникла втрата професійної працездатності, відбулось у зв»язку з незабезпеченням належних та безпечних умов праці з боку роботодавця внаслідок чого позивачу було спричинено моральні страждання у вигляді фізичних та душевних страждань, тому така моральна шкода має відшкодовуватись за рахунок роботодавця, яким є відповідач по справі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 25.05.2001 року) заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Відповідно до частини 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування причин нещасного випадку на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та встановлення інвалідності. Крім того, суд визнаючи заподіяння позивачу моральної шкоди бере до уваги рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року N1-рп/2004, в якому зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обовязків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоровя, тощо. При цьому суд вважає слушними доводи представника відповідача про те, що надані позивачем медичні документи, а саме виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1709 (а.с.26) жодним чином не підтверджує факт лікування позивача, яке пов»язане з ушкодженням його здоров»я внаслідок нещасного випадку на виробництві і тому при вирішенні вказаної справи не вважає вказаний документ належним та допустимим доказом у справі. На основі аналізу приведених вище доказів, суд вважає, що вина відповідача у спричинені позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоровя є доведеною, що є підставою для задоволення позову. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоровя, ступінь втрати ним професійної працездатності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 15000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у звязку з частковим задоволенням позовних вимог позивача суд керується наступним. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогою немайнового характеру. Від сплати судового збору позивач, на підставі п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений. При зверненні до суду позивач, який би не був звільнений від сплати судового збору, мав би сплатити судовий збір (як фізична особа) в розмірі 704,80 грн.. Враховуючи наведене, з відповідача на користь держави підлягає стягнення сума судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial