Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] до відповідача ВАТ «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 833, 5 грн. та компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати в розмірі 103 891, 98 грн. Вимоги позову мотивує тим, що перебував в трудових відносинах з відповідачем, та в 2008 році звільнений у зв`язку з скороченням штату. 02.09.2017 рішенням суду з відповідача стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 056, 81 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року в розмірі 142 100, 7 грн. При цьому, станом на день звернення до суду з позовом відповідачем рішення суду не виконано, заборгованість по заробітній платі не виплачено. На підставі вказаного позивач звертається до суду з вказаним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 20.09.2019 ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з серпня 2017 р. по серпень 2019 р. в розмірі 33 833, 5 грн. залишено без розгляду. Ухвалою суду від 20.09.2019 постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 26.09.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно з яким вимоги позову не визнає, посилаючись на те, що в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем пропущено строки звернення до суду. При цьому, наданий позивачем розрахунок суми компенсації не відповідає Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. 08.10.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою вказує на те, що наведені відповідачем у відзиві аргументи є хибними, оскільки наявність та розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі підтверджені судовими рішеннями. При цьому, саме відповідачем не надано інформацію про щомісячну розбивку заборгованості, що суттєво порушує права позивача на отримання заробітної плати. В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повторно подав до суду про відкладення розгляду справи. Суд вважає зазначені дії відповідача такими, що призводять до тяганини розгляду справи, оскільки справа перебуває в провадженні суду з серпня 2019 року та її розгляд неодноразово відкладався за заявою відповідача. При цьому, в матеріалах справи міститься відзив поданий представником відповідача, в якому викладена позиція останнього щодо позову, а сама заява про відкладення розгляду справи не містить посилання на бажання відповідача подати даткові докази, пояснення, тощо. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. З копії трудової книжки позивача вбачається, що останній перебував у трудових відносинах з ВАТ «НДМО «Діалір» з 02.10.1992 року по 25.09.2008 року та був звільнений із займаної посади лікаря УЗД у зв`язку зі скороченням штату, у відповідності до п.1 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.09.2007 у справі № 23/448-б було порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «НДМО «Діалір». Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 18.03.2008 позивача визнано одним із кредиторів ВАТ «НДМО «Діалір» на суму 15056,81 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2017, яке набрало законної сили 23.09.2017, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованості по заробітній платі в розмірі 15 056, 81 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2008 по липень 2017 включно, в розмірі 142 100, 7 грн. Зазначеним рішенням встановлено наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати. Зазначена обставина не спростовувалась сторонами по справі. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 09.10.2017 на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №754/10068/17, та постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 16.03.2018 відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу не виплачена. Зазначена обставина не заперечувалась відповідачем, та доказів зворотнього матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). У відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Пунктами 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За змістом цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Таким чином право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, у постанові від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16). Механізм розрахунку компенсації докладно описано у п. 4 Порядку №159. Наведемо розрахунок суми компенсації у вигляді формули: Ск = (Д н/в х Приріст Іі): 100 , де: Ск - сума компенсації; Д н/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків та обов`язкових платежів; Приріст Іі - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу. З матеріалів справи вбачається, що доданий до позовної заяви розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з січня 2008 року по липень 2019 вчинений позивачем на підставі вимог Закону України «Про працю» та Порядку, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті компенсація за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат за дані періоди на загальну суму 103 891, 98 грн. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. При цьому, відповідачем не надано до суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на спростування розрахунку, наданого позивачем. Зокрема, відповідачем не надано контррозрахунку, а відзив містить лише посилання на фактичну неможливість взагалі здійснити такий розрахунок, що суд вважає грубим порушенням прав та інтересів позивача. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення вимог позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Outcome: approved