Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Славутицького відділення «Райффайзен банк Аваль» - про захист прав споживачів та визнання збільшення ліміту кредитування в односторонньому порядку недійсним. В позовній заяві позивач просить визнати зміни до кредитного договору №010/2326/38413 від 20.03.2006 року про збільшення в односторонньому порядку розміру кредитного ліміту недійсним від 26.05.2011 року з 10000 гривень на 14000 гривень; від 14.12.2012 року з 14000 гривень на 17500 тисяч гривень; від 16.08.2013 року з 17500 гривень на 21800 гривень. Зобов'язати відповідача здійснити з 26.05.2011 року коригування кредитних зобов'язань позивача у бік їх зменшення у зв'язку з достроковим поверненням кредитних коштів шляхом збільшення суми періодичних платежів за договором про надання споживчого кредиту №010/2326/38413 від 20.03.2006 року у відповідності до ч.8 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.03.2006 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль» був укладений кредитний договір №010/2326/38413. Відповідно до п.1.3 розмір кредитної лінії (ліміт кредитування)за цим Договором становить 10000,00 гривень. Відповідно до листа №Р1/В 102/37-205 від 14.04.2014 року він дізнався, що відповідачем в односторонньому порядку, без його згоди було збільшено ліміт кредитування, а саме: 26.05.2011 року з 10000 гривень на 14000 гривень; 14.12.2012 року з 14000 гривень на 17500 гривень; 16.08.2013 року з 17500 гривень на 21800 гривень. В зв'язку з тим, що відповідач не повідомляв його про таке збільшення ліміту кредитування, він опинився в скрутному матеріальному становищі, тому що при розрахунках карткою в магазинах, він не міг відслідкувати, скільки грошових коштів знаходиться на картковому рахунку. Вважає, що більша частина вини за те що сталося лежить на відповідачі, який збільшував кредитний ліміт і не прийняв мір по перевірці платоспроможності позичальника, не виконав умови українського законодавства ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», де говориться, що банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком Україна вимог щодо концентрації ризиків, та ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» де визначено що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України і саме банк проігнорував ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відповідно до якої передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, в разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Зміни до кредитного договору вносяться виключно за погодженням сторін та у письмовій формі. В даному випадку зміни до кредитного договору про збільшення ліміту кредитування обов'язково повинно бути у письмовій формі, але відповідач без його волі та згоди збільшив ліміт кредитування, тому зміни до кредитного договору, щодо збільшення ліміту кредитування в односторонньому порядку є недійсним. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що «Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними». Банк не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, що вводить споживача в оману або є агресивною. Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач, має сплатити на користь, банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Відповідно до абз.3 п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умови договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемними. Тому просив задовольнити свої позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в суді дав покази аналогічно викладеним у позовній заяві. Представник позивача в судове засідання не з,явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений 27.08.2014 року, відповідно, до особистого підпису у розписці. Клопотання позивача, про відкладення розгляду справи, у зв,язку з неявкою його представника, судом не задоволено, оскільки відповідно до вимог ст.169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах розумних строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, в разі першої неявки у судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, сповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до ч.2 даної статті неявка представника в судове засідання без поважних причин, або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Оскільки в судове засідання з,явився позивач, а його представник не повідомив суд про причини неявки, суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи і вирішив продовжити розгляд справи без представника позивача. Представники відповідача, в судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, суду повідомили, що Банк вважає позов безпідставним та необґрунтованим, кредитний договорів №010/2326/38413 від 20.03.2006року дійсним, укладений сторонами, які дійшли обопільної згоди по визначеним у договорі умовах. Пунктом 1.3 даного Договору встановлений розмір кредитної лінії (ліміт кредитування) за цим Договором у розмірі 10000,00 грн., але згідно умов договору вказаний ліміт кредитування не можна вважати остаточним, оскільки порядок зменшення або збільшення розміру кредитної лінії встановлений п.п.2.7 та 2.8 кредитного договору № 010/2326/38413 від 20.03.2006року. Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. При вирішенні питання щодо правомірності збільшення ліміту кредитування Банком необхідно розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК. Відповідно п. 2.8 кредитного договору № 010/2326/38413 від 20.03.2006 року, збільшення розміру кредитної лінії може бути проведено на підставі письмового звернення Позичальника до Банку про таке збільшення або акцепту Позичальника, шляхом введення ПіН-коду або електронно-цифрового підпису, на пропозицію Банку змінній розмір кредитної лінії за цим Договором або шляхом укладення додаткової угоди. Тому твердження позивача щодо односторонності збільшення ліміту кредитування є хибним, оскільки процедура збільшення ліміту кредитування шляхом вчинення Позичальником дії щодо прийняття пропозиції (оферти) Кредитора передбачена умовами кредитного договору №010/2326/38413 від 20.03.2006року. Ця умова договору стала результатом домовленості сторін (Банку і Позичальника), а отже, [PERSON], дав згоду на збільшення розміру кредитної лінії. Крім цього, пояснення позивача стосовно його необізнаності щодо збільшення кредитної лінії спростовуються випискою по картковому рахунку № 0090219601 (п.1.1 договору). За даною випискою Позичальник після збільшення кредитного ліміту 14.12.2012 року та 16.08.2013 року користувався банкоматами Банку - 17.12.2012 року у м. Славутичі та 25.08.2013 року у м.Чернігові, тому позивач знав про збільшення ліміту кредитування та прийняв пропозицію Кредитора щодо такого збільшення шляхом введення ПіН-коду при знятті коштів з рахунку. Також з виписки вбачається що Позичальник користувався кредитними коштами враховуючи збільшений ліміт з 2006 по 2014 рік, що свідчить про прийняття ним пропозиції Банку і вчинення відповідного правочину. В даному випадку змін до кредитного договору № 010/2326/38413 від 20.03.2006року, які б встановлювали збільшення в односторонньому порядку розміру кредитного ліміту не укладалось. Тому просили відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про захист прав споживачів та визнання збільшення ліміту кредитування за договором №010/2326/38413 від 20.03.2006року недійсним, в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що між АКЦІОНЕРНИМ ПОШТОВО-ПЕНСІЙНИМ БАНКОМ «АВАЛЬ» назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом із Статуту і [PERSON] 20 березня 2006 року було укладено кредитний договір №010/2326/38413 і Додаткову угоду №1 до кредитного договору №010/2326/38413 від 20.03.2006 року. Згідно п.1.1 даного Договору Кредитор (Банк), відриває на ім,я Позичальника ([PERSON].) картковий рахунок №262529096/0090219601 в грн. (валюта рахунку), випускає та надає Позичальнику та/або його довіреній особі платіжні Картки (згідно Заяви), а також забезпечує розрахунки за операціями з Картками відповідно до вимог чинного законодавства України та платіжних систем Visa International та MasterCard International. При цьому відповідно до п.1.2 та 1.3 банк на умовах даного Договору відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію до карткового рахунку, для здійснення розрахунків за допомогою платіжної картки, отримання коштів в касах банків або через мережу банкоматів. Розмір кредитної лінії(ліміт кредитування) за цим Договором становить 10000,00 грн. В той же час п.п.2.7 та 2.8 даного кредитного договору передбачено, порядок зменшення або збільшення розміру кредитної лінії, а саме п.2.8 говорить, що збільшення розміру кредитної лінії може бути проведено на підставі письмового звернення Позичальника до Банку про таке збільшення або акцепту Позичальника, шляхом введення Пін-коду або електронно-цифрового підпису, на пропозицію Банку змінити розмір кредитної лінії за цим Договором або шляхом укладання додаткової угоди. При цьому п.2.9 передбачено, що до суми, на яку збільшено ліміт кредитування, застосовуються всі умови Договору так як і до розміру кредитної лінії вказаної в п.1.3 Договору. Пунктом 3.1. даного Договору передбачено, що Договір набуває чинності з дати його укладання та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов,язань або закриття карткового рахунку. Строк дії Договору передбачений п.3.2, де зазначено, що Кредитна лінія відкривається на строк 24 місяці з 20 березня 2006 року по 19 березня 2008 року. Але в п.3.3. даного Договору зазначено, що термін користування лінією подовжується на наступні 24 місяці в разі відсутності письмового звернення жодної зі Сторін про припинення терміну дії цього Договору, таке подовження терміну користування кредитною лінією може проводитись кожні 2 роки з дати підписання цього Договору. Відповідно до п.п.5.1,5.2 даного Кредитного Договору Позичальник уповноважує Кредитора списувати з рахунку відкритого Позичальнику, до 15 числа кожного місяця, відповідно до чинного законодавства, кошти в розмірі 1/10 від суми кредиту, що обліковується на картковому рахунку вказаному у п.1.1. З оглянутого оригіналу Кредитного Договору вбачається, що Позивач підписав даний Договір, про що він підтвердив особисто в судовому засіданні. Заслухавши сторони, оглянувши в судовому засіданні оригінал Кредитного договору №010/2326/38413 і Додаткову угоду №1 до даного кредитного договору від 20.03.2006 року, вивчивши надані документи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а на підставі ч.1 ст.216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). В той же час згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. При вирішенні питання щодо правомірності збільшення ліміту кредитування Банком необхідно розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК. За змістом ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом п. 2.8 даного Кредитного договору передбачено, що збільшення розміру кредитної лінії може бути проведено на підставі письмового звернення Позичальника до Банку про таке збільшення або акцепту Позичальника, шляхом введення ПіН-коду або електронно-цифрового підпису, на пропозицію Банку змінити розмір кредитної лінії за цим Договором або шляхом укладення додаткової угоди. Тобто твердження позивача щодо односторонності збільшення ліміту кредитування в судовому засіданні не знайшло підтвердження, оскільки процедура збільшення ліміту кредитування шляхом вчинення Позичальником дії щодо прийняття пропозиції (оферти) Кредитора передбачена умовами кредитного договору. Так із оглянутих в судовому засіданні дат проводок від 20.03.2006 року по 17.09.2014 року вбачається, що позивач після збільшення кредитного ліміту 14.12.2012 року користувався банкоматом Банку у м. Славутичі - 17.12.2012 року, ним було знято 350 гривень. 16.08.2013 року користувався банкоматом Банку у м. Чернігові - 25.08.2013 року, ним було знято 100 гривень, тобто позивач прийняв пропозицію Кредитора щодо такого збільшення кредитного ліміту шляхом введення ПіН-коду при знятті коштів з рахунку. Також з виписки вбачається, що Позичальник користувався кредитними коштами враховуючи збільшений ліміт з 2006 по 2014 рік, наприклад 31.10.2013 року через банкомат у м. Славутичі ним покладено на даний рахунок 2000 гривень, що свідчить про прийняття ним пропозиції Банку і вчинення відповідного правочину. Тому посилання позивача про необізнаність щодо збільшення кредитної лінії безпідставне. Щодо посилання позивача на порушення норм законодавства України, а саме: Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 в даному випадку є безпідставним, оскільки дане законодавство набрало чинність після укладення кредитного договору №010/2326/38413 від 20.03.2006 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі (частина перша статті 58), ч.2 ст.5 ЦК України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно ч.1 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що Банк не порушував встановлені законом та умовами кредитного договору, порядку збільшення розміру кредитної лінії. Відносно ст.ст.18, 19 Закону України від 12 травня 1991року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», вони передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними та жодна з них не передбачає можливості визнання збільшення ліміту кредитування недійсним, якщо така зміна стала результатом домовленості сторін та передбачена умовами кредитного договору. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи по суті, судом встановлено, що заявлений позивачем позов є безпідставним, заявлені позовні вимоги не підтверджені матеріалами справи та не ґрунтуються на чинному законодавстві України і тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed