Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 23.11.2006 року між Банком та відповідачем укладено кредитний договір №ROC0RX20470070, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 1192,40грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання виконав. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав. Станом на 20.03.2017 року має заборгованість 20102 грн. 37 коп., яка складається з: заборгованість по відсотках за користування кредитом 4335,72грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 14333,20грн., а також штрафи - 933,45 грн. (процентна складова), та 500,00 грн. (фіксована частина) відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. В судове засідання представник позивача будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи не зявився, проте згідно письмового клопотання зазначив, що розгляд справи можливий за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, представник відповідача позов не визнав повністю, просив відмовити в його задоволенні з підстав необґрунтованості. Не заперечуючи щодо підписання вказаного договору, позов не визнав так як відповідачем зобовязання перед банком виконані в повному обсязі, оскільки заборгованості по тілу кредиту немає, що вбачається із самої позовної заяви та додатків до неї. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно заяви позичальника №ROC0RX20470070 від 23.11.2006 року банк надав [PERSON] строковий кредит у сумі 1192,40грн. на строк 12 місяців, з 23.11.2006 року по 23.11.2007 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2.0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 16.1грн. та единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 108,4грн. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків , винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах строки. Позичальник повинен надавати банку грошові кошти у сумі 129,05грн. для погашення заборгованості за кредитом. . Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу з відповідача, який станом на 20.03.2017 року становить 20102 грн. 37 коп. та складається з: заборгованості по відсотках за користування кредитом 4335,72грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 14333,20грн., а також штрафів - 933,45 грн. (процентна складова), та 500,00 грн. (фіксована частина), які нараховані відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. На підтвердження своїх доводів сторона позивача надала розрахунок заборгованості, заяву, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), який не містить дати та підпису позичальника та розрахунку заборгованості за договором №ROC0RX20470070 від 23.11.2006 року. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, враховуючи заперечення відповідача щодо нарахування заборгованості, а також, зважаючи на ненадання позивачем суду для огляду та для здійснення інших процесуальних дій документів, які є належними і допустимими доказами обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що позивач не виконав, передбаченого статтею 60 ЦПК України процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами самого факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Так, належними і допустимими доказами виникнення у відповідача грошових кредитних зобов'язань перед банком є оригінали заяви на видачу кредиту і відкриття карткового рахунку, розписки про отримання кредиту, а також інші документи кредитної справи з його особистим підписом. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, однак жодних доказів встановлення такої відсоткової ставки щодо кредитного договору відповідача ним не надано, як і не надано доказів ознайомлення відповідача з розміром відсоткової ставки, які б містили його підпис, строк дії договору, інших умов кредитування. Разом з тим, з наданого позивачем та дослідженого судом розрахунку заборгованості встановлено, що загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) 0,00грн.; залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 0,00грн.; загальний залишок заборгованості за процентами, в тому числі залишок заборгованості за процентами нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом 4335,72 грн.; загальна сума нарахованої пені 14333,20 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (відсоток від суми заборгованості) 933грн., 45коп. З даного розрахунку вбачається, що з 26.11.2007 року заборгованість за кредитом відсутня, однак нараховані проценти та пеня. Однак, згідно договору - заяви позичальника за користування кредитом нараховуються відсотки на суму залишку заборгованості по кредиту. Крім того, відповідно до п.4.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку, далі пені, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, далі частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, суд вбачає порушення банком порядком нарахування заборгованості по кредиту, оскільки відповідач погасила кредит в повному обсязі, так як тіло кредиту погашається в останню чергу, а тому заборгованість по відсотках та пені нараховується лише на залишок боргу. Також суд вважає за необхідне окремо зазначити наступне. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), в ході судового засідання було встановлено, що відповідач свої зобов"язання виконала повністю. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч1 та 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до наданої позивачем заяви позичальника, яка є складовою кредитного договору, строк дії договору становить один рік з 23.11.2006 року по 23.11.2007 року, доказів про збільшення строку позовної давності, який був би підписаний відповідачем, стороною позивача надано не було . Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тобто Позивач в такому випадку мав право звернутися до суду з позовом та вимагати повернення кредиту, проте [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише у червні 2017 року. Жодного доказу, що між сторонами спору була досягнута домовленість про збільшення позовної давності Позивачем не надано. Наведене є підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не було виконано свого обов'язку із доказування обґрунтованості і правомірності його вимог. Судом неодноразово відкладалося слухання даної справи та визнавалася явка представника позивача обовязковою, для надання відповідних доказів, однак представник позивача жодного разу в судове засідання не зявлявся надаючи заяву про розгляд справи у їх відсутності вказавши при тому, що всі необхідні докази та пояснення в матеріалах справи . Встановлені під час судового розгляду та наведені вище обставини, відсутність належних та допустимих доказів в обґрунтування розміру нарахованих відсотків та пені, свідчить про те, що обставини наведені позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовних вимог, про відсутність підстав для задоволення позову, у зв'язку з його не обґрунтованість та не доведеністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed