Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 червня 2013 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька проживає з матір`ю та навчається в комунальному закладі «Харківська спеціалізована школа з поглибленим вивченням окремих предметів № 133» «Ліцей мистецтв». Під час розірвання шлюбу питання про сплату аліментів, приймання участі у вихованні дитини та порядку спілкування з донькою судом не було вирішено, але усвідомлюючи рівність прав та обов`язків обох батьків та виконання в повному обсязі їхніх прав і обов`язків щодо дитини, з часу розірвання шлюбу, з 2013 року та до подачі цієї заяви, [PERSON] приймає активну участь в утриманні, вихованні, гармонійному розвитку, медичному забезпеченні своєї малолітньої доньки [PERSON] . Дитина з 2013 року постійно спілкувалася із батьком по телефону, смс-перепискою, часто проводила час з батьком, проживала з ним на канікулах, їздила разом з ним відпочивати, приїздила в гості та на свята, тощо. Натомість, з середини 2019 року мати почала різними способами перешкоджати в спілкуванні батька з дитиною. В основі протидії матері щодо спілкування дитини та батька вбачається сугубо особистісні, продиктовані егоїстичними міркуваннями мотиви, які позбавляють дитину позитивного та благотворного впливу на формування її особистості, що в свою чергу призводять до порушення прав дитини. Матір налаштовує дитину проти батька, нав`язуючи виключно негативну думку щодо батька та його негативного, нелюблячого відношення до доньки, тощо. У зв`язку із проживанням з матір`ю, неповнолітня дитина перебуває під постійним її впливом, та як наслідок приймає егоїстичні мотиви і позицію матері як єдино вірну, перестала взагалі відповідати на телефонні дзвінки, смс-повідомлення, навідріз відмовляється бачитися, спілкуватися з батьком тощо. Дії матері, які призвели до відсутності спілкування дитини з батьком, можуть призвести до негативних наслідків у психологічному розвитку дитини. Отже, дії відповідача порушують право на спілкування з дитиною, а також порушують право батька на виховання їх неповнолітньої дитини. Право на спілкування з дитиною належить до особистих немайнових прав батьків. В свою чергу, порушення цього права й створення умов для перешкоджання в спілкуванні - є правопорушенням. Причому порушуються права не тільки батька, але й дитини. Таким чином, порядок спілкування батька з дитиною буде позитивно впливати на її емоційний стан, гармонійний розвиток та здоров`я. Оскільки дитина проживає з матір`ю після розлучення батьків, то саме на матір, покладено обов`язок щодо визначення та забезпечення найкращих інтересів дитини, в тому числі і тих, що не узгоджуються з її бажаннями. Саме тому з батьків, з ким проживає дитина, надається право вибору способів з метою вирішення щоденних побутових питань, пов`язаних з створенням необхідних умов для гармонічного розвитку дитини. Тому, просив суд встановити [PERSON] для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дочкою [PERSON] [INFO] , такі способи участі: визначити порядок спілкування батька з дитиною у спосіб: - побачення з 10:00 год. до 18:00 год. першої та третьої суботи і неділі кожного місяця без присутності матері дитини, за адресою проживання батька, шляхом передачі дитини батькові, за місцем проживання дитини, з обов`язковим поверненням дитини матері за місцем їх проживання; - побачення у день народження доньки [PERSON] [INFO] кожного року з 15:00 год. до 20:00 год., у місці, заздалегідь узгодженому з матір`ю дитини; - побачення у святкові дні (Новий рік, Різдво Христове, Пасха, День Конституції України, День Незалежності України) з 10:00 год. до 18:00 год. без присутності матері дитини, за адресою проживання батька, шляхом передачі дитини батькові за місцем проживання дитини, з обов`язковим поверненням дитини матері за місцем їх проживання; - проживання батька з дитиною протягом 30 днів під час літніх канікул та протягом 7 днів зимових канікул щорічно, за попереднім, щонайменше за 14 календарних днів узгодженням з матір`ю дитини конкретно визначеному періоді та місці перебування, в тому числі за кордоном; - під час спільного проведення часу, відповідно до графіку визначеного судом, дозволити батьку з донькою відвідування парків, кіно, ігрових майданчиків та інших культурно-масових заходів. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Від представника відповідача - адвоката Дорохової І.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У процесі судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.06.2013 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] ( а.с.6). Зі змісту позовної заяви позивача судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] , але будь-яких документально підтверджених відомостей про місце мешкання дитини сторонами надано не було, згідно довідки з місця мешкання відповідачки - матері дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , місце мешкання дитини не зареєстроване. Як вбачається з довідки КЗ «Харківська спеціалізована школа з поглибленим вивченням окремих предметів № 133 «Ліцей мистецтв» ХМР Харківської області зазначено, що [PERSON] , [INFO] навчається в Харківській спеціалізованій школі з поглибленим вивченням окремих предметів № 133 „Ліцей мистецтв" Харківської міської ради Харківської області з 01.09.2013 року. З початку навчання дівчинки в закладі батько [PERSON] постійно бере активну участь в житті школи та класу. Надає матеріальну допомогу: капітально відремонтовано два кабінети, забезпечено обладнання комп`ютерною технікою - один кабінет, шкільне подвір`я облаштовано тротуарною плиткою. Крім того, завжди допомагає педагогічному колективу вирішувати різні питання організації освітнього процесу в школі. [PERSON] виявив себе як турботливий батько, який постійно опікується вихованням своєї доньки. Постійно відвідує шкільні та класні заходи. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. За приписами ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтями 11, 15 Закону Україну «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позивач зазначає, що між ним та відповідачкою не досягнуто згоди щодо часу та способів спілкування позивача з донькою. Згідно з ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Отже, сімейним законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Суд зазначає, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для батьків (ст. 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І лише у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Виходячи із системного аналізу ст.ст.3,18 Конвенції про права дитини,ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 19, 141, 153, 157, 159 СК України суд вважає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. Всі питання виховання дитини батьки зобов`язані вирішувати спільно. Законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду із позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому із батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та рішення від 27 листопада 1992 року у справі «Олссон проти Швеції», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Щодо визначення судом способу участі позивача у вихованні дитини, то кожен з батьків має рівні права та обов`язки щодо дитини. Позивач, як батько дитини, прагне і повинен приймати участь у вихованні дитини та створювати для неї необхідні умови її фізичного, духовного та морального розвитку. Спілкування позивача з дитиною має бути систематичним і максимально забезпечувати в першу чергу саме інтереси дитини. Судом встановлено з наданих доказів, що позивач матеріально забезпечує утримання дитини, постійно бере активну участь в житті школи та класу, де навчається дитина, виявив себе турботливим батьком. В той же час, позивачем не доведено, що відповідачем йому чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, тобто наявність спору між сторонами. Відомостей про звернення позивача до органу опіки та піклуванні для вирішення спору та постановлення рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею батька, який живе окремо від дитини, та висновку щодо доцільності визначення певного способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною, зробленого на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (в тому числі режиму роботи та зайнятості батьків, графіку навчання дитини, перевірка житлових умов тощо), позивачем суду не надано. Посилання позивача на те, що відповідач чинить вплив на дитину, у зв`язку з чим вона не бажає бачитись та спілкуватись з батьком не підтверджено належними засобами доказування. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв`язку із недоведеністю порушення відповідачем прав позивача як батька щодо виховання дитини та права на спілкування з дитиною. Між тим, з боку позивача будь-яких належних та допустимих доказів, які б містили інформацію щодо предмету доказування, обставин, на які посилається позивач, суду не надано. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed