Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 19.11.2004 був зареєстрований шлюб з відповідачем по справі. 10.12.2008 шлюб між ними було розірвано. Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею та знаходиться на її утриманні. 30.05.2007 Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням стягнув з [PERSON] на її користь на утримання сина аліменти у розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян, до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] не сплачує аліменти па утримання сина з 01.10.2013 року по 01.01.2018 року, з дитиною не проживає, участі у житті та вихованні не приймає, матеріально дитину не забезпечує. Син хворий з народження, є інвалідом дитинства та перебуває на диспансерному обліку в Боярській міській лікарні Києво-Святошинського район Київської області. Дитина наблюдається з народження та по даний час в АЗПСМ № 2. Дільничий лікар та медсестра на протязі цього часу батька дитини не бачили. У даний час погіршився її матеріальний стан, а дитина потребує постійного лікування, особливого харчування, оздоровлення в Трускавці, оскільки у сина діагноз долікосігма або долікохолум. Син навчається та потребує значних коштів для забезпечення всього необхідного для навчання. Вказує, що відповідач працездатний, стан його здоров'я задовільний, у нього не має інших утриманців на яких би він сплачував аліменти, тому він може сплачувати кошти на додаткові витрати на дитину. Тому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Стягнути з відповідача на її користь, кошти на додаткові витрати на дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно зі всіх видів його заробітку (доходу), розпочинаючи з моменту подачі позову і до повноліття дитини. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.02.2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та розпочато підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи з опублікуванням оголошення про виклик до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності не надсилав. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Третя особа Орган опіки та піклування при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області в судове засідання не з'явилась, згідно заяви просили слухати справу у відсутність представника органу опіки та піклування за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Третя особа Служба у справах дітей та сім"ї Києво-Святошинської райдержадміністрації в судове засідання не з'явилась, згідно заяви просили слухати справу у відсутність представника служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА Київської області за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. У зв'язку з зазначеним, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 10 грудня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 10.12.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області серії [NUMBER]. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно з актом депутата Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] від 24.01.2018 року, засвідченим в апараті Боярської міської ради 25.01.2018 за №124, за адресою: [ADDRESS], зареєстрована та проживає [PERSON], [INFO], разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], який знаходиться на повному її забезпеченні. Батько, [PERSON], разом з дитиною [PERSON] не проживає, участі у житті та вихованні не приймає. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області №2-1687/07 від 30.05.2007 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] аліменти у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідок №1/7 від 24.01.2018, 05.06.2015, 10.08.2016, виданих Шевченківським РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві вбачається, що позивач не отримувала аліментів з [PERSON] у період з 01.10.2013 року по 01.01.2018 року. Як вбачається з довідки №4 від 11.01.2018, виданої Боярським навчально-виховним комплексом «Колегіум-загальноосвітня школа І-ІІІ ст. №3» Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] навчається в в Боярському НВК «Колегіум-ЗОШ І-ІІІ ступенів №3». Вихованням дитини займається мама - [PERSON]. Батько, [PERSON], участі в вихованні дитини не бере, жодного разу не цікавився шкільним життям дитини, батьківські збори не відвідував. Малолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 05.10.2012. Відповідно до довідки б/н від 25.01.2018, виданої Боярською АЗПСМ №2 КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги», вбачається, що дитина позивача, спостерігається з народження по даний час в АЗПСМ № 2. Дільничий лікар та медсестра на протязі цього часу батька дитини не бачили. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав №П 137400.1555.2 від 20.09.2018, 08.05.2018 спеціалістом служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА Київської області проведено співбесіду з малолітнім [PERSON], [INFO], під час якої дитини зазначила, що батька не бачила та не пам'ятає, її вихованням та утриманням займається виключно матір. У своєму висновку органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 18 вересня 2018 року (протокол №21) вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька - гр.. [PERSON], відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. З огляду положень ст.ст. 141, 153 та 157 СК України вбачається, що батьки мають рівні права щодо дитини, батьки та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків, з ким проживає дитина, не має перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У відповідності до положень ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, у судовому засіданні письмовими доказами підтверджено факт того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню свого сина, не проявляє до сина щонайменшої батьківської турботи, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкуються з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Щодо стягнення додаткових витрат на утримання сина, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд повинен враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. В позовній заяві, позивач посилається на те, що на даний час погіршився її матеріальний стан, дитина потребує постійного лікування, особливого харчування, оздоровлення, син навчається в школі та потребує значних коштів для забезпечення всього необхідного для навчання, проте суду не надано доказів, що позивачем понесено дані витрати, та яку суму витрат нею було понесено. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, не довела, за допомогою належних та достатніх доказів, з урахуванням положень ст.ст.77-80 ЦПК України, зазначені нею обставини можливості стягувати на її користь кожного місяця на утримання дитини додаткові витрати у розмірі 1000 грн. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та,

Outcome: partial