Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач 16.03.2020 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.\~\~ Їй на праві приватної власності на підставі Акту прийому індивідуального житлового будинку в експлуатацію №\~193 від 21.04.1982 року належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Зазначає, що Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено технічну інвентаризацію вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями, в результаті якої було виготовлено технічний паспорт від 25.09.2019 року. З метою проведення державної реєстрації права приватної власності на вказаний будинок вона звернулася з відповідною заявою до державного реєстратора Виконавчого комітету Нікопольської міської ради та отримала відмову у державній реєстрації від 23.12.2019 року з причини, що не надано необхідні документи, передбачені діючим законодавством для проведення державної реєстрації. Також зауважено, що доданий до заяви Акт прийняття індивідуального житлового будинку в експлуатацію має виправлення. Враховуючи викладене, вважає, що єдиним вирішенням цього питання є захист її права власності на нерухоме майно у судовому порядку, тому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., допоміжною площею 20,6 кв.м. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала на адресу суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за її відсутність, на позовних вимогах наполягає (а.с. 25). Представник відповідача [PERSON] надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с. 40). Від начальника Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує (а.с. 48). Розглянувши подані документи, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно копії Акту прийому індивідуального житлового будинку в експлуатацію, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради народних депутатів м. Нікополя № 193 від 21.04.1982 року, міською приймальною комісією постановлено - надане до сдачі домоволодіння [PERSON] , що знаходиться по [ADDRESS] вважати прийнятим (а.с. 6-7). З цього Акту також вбачається, що будівництво житлового будинку [ADDRESS] здійснювалося на підставі виписки з протоколу № 5 засідання правління колгоспу «Аврора» Нікопольського району від 20.03.1982 року, будівництво будинку завершено у 1956 році. З метою проведення державної реєстрації права приватної власності на вказаний будинок, у відповідності до вимог чинного законодавства, позивач звернулася з відповідною заявою до державного реєстратора Виконавчого комітету Нікопольської міської ради та отримала відмову у державній реєстрації від 23.12.2019 року з причини, що не надано документи, передбачені п.п. 42, 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМУ від 25.12.2015 року за № 1127, необхідні для проведення державної реєстрації. Також зауважено, що доданий до заяви Акт прийому індивідуального житлового будинку в експлуатацію має виправлення (а.с. 5). У 1956 році (час завершення будівництва спірного будинку) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26.08.1948 р., визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-к), і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 р. Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26.08.1948 р.), які, зокрема, визначили умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26.08.1948 р. кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 р. визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26.08.1948 року та Постанови від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду України від18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13. Отже, в даному випадку, лише з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої (сільської) ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1956 році житлового будинку цей громадянин набуває статусу власника житлового будинку . Законодавство, яке було чинне на час завершення будівництва садибного будинку з надвірними будівлями та спорудами, не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права. Таким чином, позивачем було здійснено всі відповідні необхідні дії для набуття права власності на спірний збудований будинок, на час завершення його будівництва. Наявність виправлень у Акті прийняття індивідуального житлового будинку в експлуатацію не свідчить про порушення позивачем визначеного порядку набуття права власності. У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» , на замовлення [PERSON] було проведено технічну інвентаризацію вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями, в результаті якої було виготовлено технічний паспорт від 25.09.2019 року (а.с. 8-10). Згідно повідомлення Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 05.05.2020 року за № 339, станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого мана за адресою [ADDRESS] не зареєстроване. Згідно матеріалів технічної інвентаризації станом на 25.09.2019 року самочинне будівництво за вищевказаною адресою відсутнє (а.с. 26). З врахуванням встановлених обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов доведений і підлягає задоволенню.

Outcome: approved