Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок , який знаходиться в [ADDRESS], а також на земельну ділянку площею 0,077 га, кадастровий номер 3524655400:50:032:0026, передану для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. Свій позов обґрунтовує тим, що в серпні 2012 року між ним та відповідачем було досягнуто домовленості щодо придбання у власність житлового будинку [ADDRESS] Онуфріївського району Кіровоградської області. Після узгодження всіх деталей позивач передав відповідачеві кошти за будинок в сумі 25000 гривень, а той в свою чергу передав позивачу розписку, що підтверджує даний факт, а також пообіцяв в найкоротший термін підготувати всі необхідні документи для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але підготувавши всі необхідні документи з червня 2013 року почав ухилятись від укладення договору та його нотаріального посвідчення та уникати зустрічей. Позивач вважає, що він добросовісно та правомірно заволодів цим будинком та присадибною земельною ділянкою, сплатив за них кошти, але по причинам, які від нього не залежать не може належними чином оформити право власності на нього. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надавши до суду заяву в якій позов підтримав просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надавши до суду заяву в якій позовні вимоги визнав. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Статтями 181 та182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухомості) належать об"єкти, що розташовані на земельній ділянці, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема їх виникнення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов"язків є, зокрема, договори та інші правочини. За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що 25 травня 2007 року відповідач [PERSON] придбав у гр. [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] Онуфріївського району Кіровоградської області /а.с. 7/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.07.2013 року [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] Онуфріївського району Кіровоградської області /а.с. 8/. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2013 року [PERSON] являється власником земельної ділянки пощею 0,077 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] /а.с 9/. Згідно розписки від 27 серпня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 25000 гривень за проданий йому житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS] Кіровоградської області /а.с. 6/. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно із п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України у справі № 6-162 цс 12 від 30 січня 2013 року, яка відповідно до ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою, зазначено, що «вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України». Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку між сторонами нотаріально не посвідчено, позивач не набув права власності на зазначену нерухомість, а тому в задоволенні його позову про визнання права власності слід відмовити у зв»язку з тим, що вимоги є безпідставними.

Outcome: dismissed