Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У ході розгляду справи, позивач уточнив свої позовні вимоги до [PERSON] та служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначає, що йому було надано службове житло - житлову квартиру [ADDRESS] , яка у подальшому була приватизована лише на ім`я відповідача [PERSON] , чим порушені його права. Представника позивача [PERSON] - [PERSON] уточнені позовну вимоги підтримав та просив суд визнати недійсним рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІ від 07 квітня 2016 року «Про визнання права власності на житлову квартиру [ADDRESS] » та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, видане Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1\~057 грн. 20 коп. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зауважила, що [PERSON] у добровільному порядку знявся з реєстрації по [ADDRESS] , після чого саме з його згоди була здійснена приватизація спірного житла. Будь-яких прав позивача в даному випадку порушено не було, оскільки він з самого початку знав про приватизацію спірного житла лише на ім`я [PERSON] . На сьогоднішній день шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та між сторонами присутні неприязне ні відносини. Крім того, сам позивач у позові не заперечує того факту, що він знав про приватизацію спірного житла та лише зараз, після розірвання шлюбу, звернувся до суду з даним позовом. На думку [PERSON] позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, відповідно до письмової заяви за вих. №03-07/05/10 від 25 січня 2021 року Слобожанський селищний голова просить суд розглядати справу за відсутності представника ради та вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши у судовому засіданні думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими\~ст. 89 ЦПК України, вважає що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1.\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, ЦПК України. Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку (ст. 82 ЦПК України). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються чинним Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що [PERSON] з [PERSON] знаходились в офіційно зареєстрованому шлюбі з 16 травня 2008 року. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . З 1999 року [PERSON] працював в органах прокуратури Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою №11-181вих-16 від 03.03.2016 року та з серпня 2008 року перебував на обліку працівників, які потребують поліпшення житлових умов, що підтверджується довідкою прокуратури Дніпропетровської області № 11-810вих-10 від 02.12.2010 року. Спочатку [PERSON] перебував на квартирному обліку один, але в зв`язку з утворенням ним сім`ї за його заявою склад сім`ї був змінений та відповідно до Витягу з протоколу №10 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації прокуратури Дніпропетровської області від 28 жовтня 2008 року [PERSON] взято на облік із складом сім`ї чотири особи, в тому числі дружина [PERSON] , донька [PERSON] , пасинок [PERSON] . В 2009 році [PERSON] як працівнику органів прокуратури України, який потребує поліпшення житлових умов, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 року №1678-р, було надано квартиру за адресою [ADDRESS] . Квартира належала до державної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.01.2010 року. На той час квартира мала статус службового житлового приміщення. [PERSON] було видано ордер на право зайняття зазначеної квартири, складом сім`ї 4 особи, в тому числі [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, [PERSON] - пасинок, що підтверджується ордером № 39 від 17 лютого 2010 року. Вся родина у складі 4-х осіб поселилася у вказаній квартирі, що не заперечували сторони у судовому засіданні. В подальшому вказана квартира була передана в комунальну власність Ювілейної селищної територіальної громади (Рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району № 151-8/VІІ від 25 лютого 2016 року). Також вказана квартира виведена із числа службових, що підтверджується рішенням Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №155-8/ VІІ від 25 лютого 2016 року. Цим же рішенням вирішено надати [PERSON] ордер та визнати за ним право користування вказаною квартирою. [PERSON] як основному квартиронаймачу був виданий ордер №136 від 25 лютого 2016 року на право зайняття житлового приміщення за адресою [ADDRESS] із таким же складом сім`ї. Таким чином, вся родина у складі 4-х осіб отримали право на приватизацію спірної квартири. Згідно ст.65 ЖК України передбачено право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність. Приватизація житла - це безоплатна передача у власність громадян на добровільній основі займаних ними жилих приміщень у державному та комунальному житловому фонді, що визначається Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до п.п.18-19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. №396, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані за мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житловою фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах. Так, п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин має право приватизувати житло, яке займає, безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, після передачі квартири у комунальну власність в 2016 році позивач планував здійснити приватизацію квартири, а саме оформити право власності на всіх членів сім`ї, які постійно проживали у спірній квартирі, тобто на себе, дружину, доньку та пасинка і почав готувати необхідні для цього документи. Вказана обставина підтверджується довідкою про склад сім`ї від 01.03.2016 року, про те, що [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає за вказаною вище адресою, а також довідками ПАТ «Ощадбанк» від 16.03.2016 року про те, що [PERSON] , його донька [PERSON] та його пасинок [PERSON] - не значаться в списках на отримання житлового чеку, отримав технічний паспорт на квартиру. Одночасно на сімейній нараді сторони прийняли рішення про продаж квартири після її приватизації у випадку виникнення можливості придбати у власність будинок. На той час сторони перебували у шлюбі, між ними були повна довіра та порозуміння, усвідомлювали, що отримана [PERSON] квартира належить спільно як одній сім`ї, подружжя має рівне право на приватизацію цього житла. Разом з тим, [PERSON] та [PERSON] вирішили, що буде зручніше для здійснення подальших правочинів з цією квартирою, коли квартира буде приватизована на одну особу. До того ж реєстрація неповнолітньої дитини у квартирі, яка продається, тягне за собою необхідність здійснення ряду додаткових дій, зокрема отримання дозволу органів опіки та піклування на відчуження квартири, що призводить до зволікань з продажем квартири. У судовому засіданні встановлено, що не заперечувалося і сторонами, [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення, що [PERSON] тимчасово зніметься з реєстрації у спірній квартирі та зареєструється на деякий час разом із донькою [PERSON] за іншою адресою, після чого [PERSON] здійснить приватизацію квартири на своє ім`я, а вже потім [PERSON] знову зареєструється у спільній квартирі. На підтвердження вказаних домовленостей, [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON] формально були зняті з реєстрації у спірній квартирі, що підтверджується карткою реєстрації особи з відміткою про зняття [PERSON] з реєстрації 31 березня 2016 року. [PERSON] , діючи за домовленістю [PERSON] та [PERSON] , теж був знятий з реєстрації 31 березня 2016 року, що також підтверджується довідкою про склад сім`ї від 01.04.2016 року, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрована за вищеназваною адресою одна. Відразу після зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , 04.04.2016 року [PERSON] звернулась до голови Ювілейної селищної ради з заявою про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Відповідно до рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІІ від 07 квітня 2016 року «Про визнання права власності на житлову квартиру [ADDRESS] » та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.04.2016 року, виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району, спірна квартира була передана відповідачу [PERSON] у власність безкоштовно на підставі вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", одноособово, так як остання при поданні документів на приватизацію квартири надала відомості, згідно яких вона одноособово проживала у квартирі. Пізніше, на підтвердження вказаних домовленостей між [PERSON] та [PERSON] , 05.05.2016 року [PERSON] та [PERSON] знову зареєструвалися у спірній квартирі, що підтверджується відповідним штампом про реєстрацію в його паспорті, та карткою реєстрації особи з відміткою про його реєстрацію хоча насправді. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 06 березня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як встановлено у судовому засіданні, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини та постало питання про поділ майна подружжя. Однак, [PERSON] не має права на частку у квартирі, оскільки вказана квартира відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою власністю [PERSON] та поділу не підлягає. У зв`язку з чим, на думку позивача та його представника, склалася ситуація, в якій порушено його житлові права. На забезпечення житлових прав громадян спрямована дія ст.47 Конституції України, де зазначено, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Придбати існуюче державне житло у власність мають змогу всі бажаючі, які мешкають у квартирах державного житлового фонду, окрім випадків, коли останній не підлягає приватизації. Тому приватизація розглядається як спосіб забезпечення житлових прав громадян. Відповідно до\~ч.\~2,\~3\~ст.\~8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду»,\~передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.11 Постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні та підтверджено обома сторонами, [PERSON] у добровільному порядку знявся з реєстрації зі спірної квартири, аби квартира була приватизована лише на ім`я [PERSON] . Неповнолітня [PERSON] була знята з реєстрації за згодою обох батьків. Вказана обставина не підлягає доказуванню, оскільки визнана обома сторонами у справі. Тобто, фактично [PERSON] погоджувався щодо вказаних домовленостей, вчиняв активні дії щодо зняття себе та дитини із реєстрації у вказаній квартирі, тобто для подальшої приватизації зазначеної квартири тільки на ім`я колишньої дружини відповідача по справі [PERSON] . Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] як співробітник прокуратури Дніпропетровської області, із вищою юридичною освітою, розумів значення своїх дій. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (ст. 345 ЦК України). Судом встановлено, що приватизація квартири [ADDRESS] та набуття [PERSON] права власності на квартиру відбулося у відповідності до вимог ст. 345 ЦК України, Закону «Про приватизацію державного житлового фонду». Також, суд звертає увагу на Довідку №07/11-313 від 16 березня 2016 року (а.с. 29) про те, що [PERSON] не значиться у списках на отримання житлового чеку за п`ятьма адресами: [ADDRESS] ; 2) [ADDRESS] ; 3) [ADDRESS] ; 4) [ADDRESS] ; 5) [ADDRESS] . а значиться в списках на отримання житлового чеку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене вище, судом встановлено, що [PERSON] у добровільному порядку був знятий з реєстрації у спірній квартирі, маючи на меті її приватизацію саме на [PERSON] , оскільки у подальшому мав намір отримати ще одне житло, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов. Будь-яких прав позивача вданому випадку порушено не було, що є підставою для відмови від позову. Судом у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак суд не бере до уваги показання вказаних осіб, оскільки проживання чи не проживання [PERSON] та [PERSON] у період підготовки документів на приватизацію вказаного житла, ніяким чином не доводить факт незаконності самої приватизації квартири. Крім того, жоден з допитаних свідків не міг знати про домовленості сторін стосовно приватизації житла. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні уточнених позовних вимог, відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати залишаються за рахунок позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed