Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернувся до суду із зазначеним позовом та вказав, що [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ №0121687, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією та зареєстрованого 26.12.1996 року, розміром 2,24 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) в межах Яблунівської сільської ради, а також право власності на земельну ділянку площею 0,71 га цільовим призначенням - обслуговування будівель та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області в селі Яблунівка, вул.Лісова,1, що належала [PERSON] на підставі рішення Яблунівської сільської ради народних депутатів №61 від 10.09.1996 року. [PERSON] залишила після себе заповіт на імя батька позивача [PERSON], який фактично прийняв спадщину, однак не зареєстрував свої права на неї в установленому законом порядку. [PERSON] помер 02.06.2006 р., не залишивши після себе заповіту. Позивач продовжує користуватись вказаними земельними ділянками за їх цільовим призначенням, однак не може оформити свої спадкові права у звязку з пропуском строку для звернення до нотаріальної контори, про що нотаріусом винесено постанову 23.12.2016 р. У судове засідання сторони не прибули, подали заяви про слухання справи в їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов визнав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. З відповідних свідоцтв судом встановлено, що [PERSON] померла 13.03.1999 року, а [PERSON], який був батьком позивача, помер 02.05.2006 р. З постанови нотаріуса від 23.12.2016 року вбачається, що згідно з заповітом, укладеним 26.11.1979 року та посвідченим Яблунівською сільською радою, [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ №0121687, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією та зареєстрованого 26.12.1996 року, надано право на земельну частку (пай) розміром 2,24 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) в межах Яблунівської сільської ради, а також згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії 11-КВ №046381 належало право власності на земельну ділянку площею 0,71 га цільовим призначенням - обслуговування будівель та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області в селі Яблунівка, вул.Лісова,1, на підставі рішення Яблунівської сільської ради народних депутатів №61 від 10.09.1996 року. Зазначені обставини підтверджуються довідками, виданими Яблунівською сільською радою від 08.08.2011 р. та 20.12.2016 р. Як вбачається з постанови від 23.12.2016 р., державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області, розглянувши подану позивачем заяву про прийняття спадщини, відмовила в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтв на право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки спадщину у встановленому законом порядку спадкоємець не прийняв. Однак суд вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк на прийняття спадщини з поважної причини, оскільки на день смерті батька був неповнолітнім. Відповідно до ст.ст.1217,1222, 1258 того ж Кодексу, спадкування здійснюється за законом або за заповітом, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст.1225 ЦК України,, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Відповідно до ст.1218 того ж Кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Беручи до уваги, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] його право на земельні ділянки залишилось, а його син [PERSON] спадщину фактично прийняв, суд вважає, що вимога позивача підлягає задоволенню. Як вбачається з заяви відповідача , позов він визнає та не заперечує проти його задоволення. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, визнання відповідачем позову є підставою для ухвалення рішення про його задоволення, якщо це не суперечить законодавству та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що заявлені позивачем вимоги не суперечать законодавству та не порушить права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд задовольняє позов в частині майнових вимог. Однак в частині вимоги зобовязати Реєстраційну службу Білоцерківського МРУЮ провести реєстраційні дії суд відмовляє, оскільки згідно листа відділу державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ця служба ліквідована.

Outcome: partial