Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 27 липня 2012 року [PERSON] шляхом шахрайства заволодів її грошима на суму 7432 грн., чим завдав їй значної матеріальної шкоди. Крім того, позивачу було завдано і моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 грн. та яка виразилась в тому, що позивач у зв»язку з протиправною поведінкою [PERSON] зазнала значних душевних страждань та нервових потрясінь, внаслідок чого погіршилось її здоров»я. Просить стягнути із [PERSON] на її користь завдану їй матеріальну шкоду у розмірі 7432 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., а також 1770.60 грн. судових витрат, які складаються із 243.60 грн. судового збору, 1500 витрат на правову допомогу та 27 грн. витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У судове засідання позивач не з»явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити із підстав, викладених у позові, стягнути із відповідача матеріальну та моральну шкоду, а також судові витрати. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив Згідно із вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.03.2014 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України та засуджено до трьох років позбавлення волі. Як вбачається із вказаного вироку, «…27 липня 2012 року [PERSON], використовуючи невстановлених слідством найманих працівників, яким не було відомо про протиправні наміри останнього та які перебували в офісному приміщенні по [ADDRESS], діючи від імені ФОП [PERSON], уклали із [PERSON] договір індивідуального замовлення, запевнивши її, що ФОП [PERSON] будуть виконані умови договору та буде наданий товар (металопластикові вікна чи двері), хоча [PERSON] не мав наміру та можливості виконати покладені на себе обов»язки, та про що не було відомо найманим працівникам, а замовник, у свою чергу повинен оплатити кошти у сумі 7432 грн. [PERSON] шляхом укладення договору про надання споживчого кредиту оплатила кошти у сумі 7432 грн., які були перераховані на рахунок [PERSON] В результаті вказаних злочинних дій [PERSON] заволодів грошима [PERSON] в сумі 7432 грн., чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму...». Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з вимогами ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають до задоволення шляхом стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 7432 грн. завданої позивачу матеріальної шкоди. Крім цього, суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення. Так, зі змісту ст.23 ЦК України випливає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.3,9 цієї Постанови моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу [PERSON] суд виходить із тих обставин, що шкода завдана в результаті кримінального правопорушення, у вчиненні якого визнано винним відповідача у справі [PERSON], доведеність наявного причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні, факту перенесених моральних страждань з приводу злочинних дій відповідача, невідшкодування відповідачем в добровільному порядку завданої матеріальної шкоди, вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в розмірі 3000 грн. Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу та витрати, пов»язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до задоволення, оскільки позивачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера №21 від 11.11.2014 року, за якою останньою оплачено кошти на правову допомогу в сумі 1500 грн. Аналогічно підлягають стягненню із відповідача в користь позивача 27 грн. витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, оскільки вони підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордера № 1712 від 29 жовтня 2014 року. На підставі наведеного,

Outcome: partial