Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

До апеляційного суду звернулась відповідачка [PERSON] з апеляційною скаргою на заочне рішення суду, яким з неї на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 22 622, 04 долари США, що становить 355 392, 25 грн. за курсом Нацбанку України на день розгляду справи, а також судовий збір у сумі 3 654 грн. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка 27 червня 2008 року уклала з банком кредитний договір, за яким отримала кредит у сумі 8 870, 60 доларів США строком по 27 червня 2017 року включно. Оскільки [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобов»язання за кредитним договором, утворилась заборгованість за кредитом у сумі 7 039,07 доларів США, по процентах за користування кредитом у сумі 5 647, 78 доларів США, по комісії у сумі 1 377, 97 доларів США, а також банк нарахував пеню за несвоєчасне виконання зобов»язань за кредитним договором у сумі 15 980, 08 доларів США та штрафи: фіксовану частину у сумі 15,91 долар США та процентну складову у сумі 1 502, 24 долари США, а усього на загальну суму 31 563, 06 доларів США. Розглядаючи справу, суд першої інстанції з посиланням на ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені - з 15 980, 08 доларів США до розміру суми основного зобов»язання - 7 039, 07 доларів США та стягнув з відповідачки на користь банку загальну суму боргу у розмірі 22 622, 04 долари США або за курсом Нацбанку - 355 392 грн. 25 коп. В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON] просить рішення суду скасувати та відмовити кредиторові у задоволенні його позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач не надав доказів на підтвердження самого факту отримання кредитних коштів у банку та у якій валюті, що робить неможливим встановлення обгрунтованості суми боргу. Крім того, не отримано від НацБанку України свідчень щодо законності нарахувань штрафних санкцій на нараховану заборгованість. Суд також не прийняв до уваги наявність факту кризи, що також унеможливлює нарахування будь-яких штрафних санкцій на позичальника коштів. Апелянт також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що 12 червня 2008 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, а 27 червня того ж року - кредитний договір та договір іпотеки. Однак як кредитний договір, так і договір іпотеки були укладені з порушенням діючого законодавства України та до настання загальносвітової економічної кризи, тобто до істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договорів: якщо б позичальниця могла передбачити настання загальносвітової кризи, вона не укладала б вказані договори або уклала б їх на інших умовах. З урахуванням світової кризи, яка потягла економічну кризу в Україні, кредитний договір та договір іпотеки потребують застосування ст. 652 ЦК України, тобто розірвання цих договорів через істотну зміну обставин, а саме: настання загальносвітової кризи. У зв»язку з цим виконання вказаних договорів порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє [PERSON] того, на що вона розраховувала при укладанні договорів з банком, а саме: сплачувати кредит, комунальні платежі, купувати їжу та одяг, при цьому, з тексту договору не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Крім того, оскільки національною валютою в Україні є гривня, саме гривня є єдиним законним платіжним засобом, тому грошове зобов»язння має бути виражене у договорі в національній валюті. При проведенні валютних операцій одна із сторін повинна отримати у встановленому порядку індивідуальну ліцензію. Апелянтка вважає, що банк не мав такої ліцензії, тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті. [PERSON] також вказала, що рішенням Селидівського міського суду від 09 червня 2010 року в рахунок боргу за кредитним договором у загальній сумі 10 379, 12 доларів США за позовною заявою банку було звернуте стягнення на квартиру, яка належить їй та перебуває в іпотеці. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду від 07 грудня 2010 року було залишене без змін, однак судом касаційної інстанції вказані судові рішення були скасовані та у позові кредитній установі було відмовлено. За таких обставин апелянтка вважає, що дані правовідносини вже були предметом судового розгляду. До того ж, ухвалою Селидівського міського суду від 07 листопада 2013 року справа за позовом банку про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором була закрита провадженням з посиланням на справу про відмову банку у зверненні стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що була придбана [PERSON] на кошти, отримані у банку. У відповідності до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» також вказано, що апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини. У даній справі рішення оскаржується тільки відповідачкою [PERSON], представником банківської установи рішення не оскаржене, тому рішення суду перевіряється з урахуванням доводів та заперечень апеляційної скарги відповідачки. Сторони до апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Оскільки сторони не надали доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до апеляційного суду, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду змінити, з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2008 року сторони уклали кредитний договір строком по 27 червня 2017 року включно, за яким відповідачка [PERSON] отримала кредитні кошти у загальній сумі 8 870, 60 доларів США, з яких: 8 024, 96 доларів США - на придбання квартири, у тому числі 7 700 доларів США - шляхом видачі готівки через касу банку; 231 долар США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту; 53,81 долар США - для сплати страхового платежу страхування майна на перший рік дії договору; 40,15 доларів США - на сплату особистого страхування на перший рік дії кредитного договору; 845, 64 доларів США - на сплату інших страхових платежів, передбачених договором - зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4, 08% річних від суми зарезервованих ресурсів, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу у відповідності з умовами укладеного договору. Сторони також домовились, що в разі порушення умов договору як позичальницею, так і кредитором настає відповідальність, обумовлена цим договором, зокрема, договором передбачене стягнення штрафу та пені у разі неналежного виконання позичальницею [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором. Так, обумовлений у договорі штраф (п.5.3 договору) - фіксована частина та процентна складова - не є подвійною юридичною відповідальністю за одне і те ж правопорушення, а є визначеним сторонами у письмовому договорі штрафом, який складається з фіксованої частини та процентної складової, тобто є узгодженим порядком обчислення, а не подвійною відповідальністю. За таких обставин апеляційний суд вважає, що позовні вимоги банку в частині стягнення штрафу як у твердій грошовій сумі, так і у процентному обчисленні за невиконання кредитних зобов»язань є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується вимог банку про стягнення пені, то апеляційний суд вважає, що і в цій частині рішення суду відповідає вимогам закону, оскільки пеня та штраф стягуються за різні порушення умов договору, а саме: за прострочення терміну виконання грошового зобов»язання - пеня за кожен день прострочення у розмірі 0,1% від простроченої суми, а при простроченні будь-якого виду платежу на строк більше, ніж 30 днів - стягується штраф, який складається з двох частин: фіксованої та процентної складової. Разом з тим, згідно з п. 5.1 укладеного сторонами кредитного договору сплата пені за порушення зобов»язань за кредитним договором здійснюється у гривні, тому рішення суду в частині стягнення пені у доларовому еквіваленті слід змінити та стягнути з відповідачки на користь банку пеню у національній валюті. Судом першої інстанції було зменшено суму пені до розміру заборгованості безпосередньо по сумі кредиту. Оскільки в цій частині рішення суду позивачем не оскаржене, апеляційний суд вважає, що з позичальниці на користь кредитної установи слід стягнути пеню у розмірі, що дорівнює розміру заборгованості по кредиту, однак у національній валюті - гривні, а саме: 45 704грн. 79 коп. (2 154, 87 дол. х 21, 21 грн.). Звертаючись до суду з даним позовом, представник банку просив стягнути з позичальниці [PERSON] заборгованість, а також нараховані суми відсотків, комісії та неустойки за період з 15 серпня 2008 року по день звернення до суду - 17 березня 2015 року. Однак п. 5.5 кредитного договору сторони узгодили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафу протягом 5 років, тому усі нараховані кредитором стягнення слід обмежити п»ятирічним строком позовної давності, починаючи з 15 березня 2010 року по день звернення з даним позовом до суду - 17 березня 2015 року. За таких обставин з відповідачки [PERSON] на користь кредитної установи з урахуванням узгодженого сторонами строку позовної давності слід стягнути: заборгованість по кредиту у сумі 2 154, 87 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами у сумі 3 791, 68 доларів США; заборгованість по комісії у сумі 1 185, 33 долари США; фіксовану частину штрафу у сумі 250 грн.; штраф у вигляді відсотків від суми заборгованості у розмірі 356, 59 доларів США та пеню у сумі 45 704 грн. 79 коп. Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь кредитної установи слід також стягнути судовий збір у сумі 3 068 грн. 03 коп. Усі доводи апеляційної скарги також були предметом дослідження у суді, на правильність висновків суду вони не впливають та зроблених судом правових висновків не спростовують, тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну, рішення суду як таке, що відповідає вимогам закону, залишити без змін.

Outcome: partial