Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] інформацію поширену відповідачем [PERSON] : 1) у поясненні, наданому [PERSON] під час засідання 30.11.2017 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та зафіксованої у протоколі №2 від 30.11.2017 зазначеної КДКА; 2) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області №Д/4-4 від 28 грудня 2017 року; 3) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області №Д/5-6 від [INFO]; 4) в опублікованій на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO]. Також, позивач просить зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, поширену ним під час надання інтерв`ю та опубліковану на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) у статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO] відносно [PERSON] , начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України та стягнути 20 000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачем було поширено недостовірну та таку, що принижує його честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації інформацію шляхом надання пояснень під час засідання 30.11.2017 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та надання інтерв`ю, яке опубліковано на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) у статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO]. Посилається на те, що не дочекавшись рішення, під час засідання 30.11.2017 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, у порушення статті 62 Конституції України, статті 221 КУпАП та статті 11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідач визнав позивача винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП. Також, позивач зазначає, що відповідач не дочекавшись результатів службового розслідування за заявою, адресованою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, підписану 11 грудня 2017 року, в опублікованій на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO], визнав позивача винним в адміністративних правопорушеннях, передбачених ст.ст. 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач виклав недостовірну інформацію про повноваження його, адвоката [PERSON], як члена Ради адвокатів міста Києва, на складання протоколу про адміністративні правопорушення, що в свою чергу надає читачу підстави думати про те, що начальник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON] умисно перешкоджає діяльності адвокатів, при цьому зазначивши у статті інформацію про те, що він неправомірно відмовив адвокату у наданні інформації. Разом з тим, позивач вказує, що відповідач обмежив його право на звернення зі скаргами на дії адвокатів, зазначивши, що не дочекавшись рішення суду, подав скаргу, хоча жодним нормативно-розпорядчим документом такого порядку не визначено. При цьому, позивач зазначає, що відповідач поставив під сумнів професійні здібності позивача, зазначивши, що «ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції», чим створив передумови читачеві думати про те, що начальник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України зі стажем 23 роки та з повною вищою юридичною освітою за спеціальністю «правознавство» нездатний читати законодавство та застосувати його на практиці, при тому, що розгляд адвокатських запитів, відповідно до положень про Департамент, це один із основних завдань. Позивач вважає, що інформація, поширювана щодо нього відповідачем має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та такою, що, на переконання позивача, порушує його немайнові права. Також, вважає, що не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Також, позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити з наведених вище підстав. 21.12.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 11.02.2019 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 21.02.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 05.04.2019 позивачем подано заяву про усунення недоліків, в якій просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] (адреса перебування: [ADDRESS] ) інформацію, поширену відповідачем [PERSON] (адреса місце постійного заняття (роботи): [ADDRESS] ): 1) у поясненні, наданому [PERSON] під час засідання 30.11.2017 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та зафіксованої у протоколі № 2 від 30.11.2017 зазначеної КДКА, а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним судом буде застосоване адміністративне стягнення»; 2) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області № Д/4-4 від 28 грудня 2017 року, а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення»; 3) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області № Д/5-6 від [INFO], а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення»; 4) в опублікованій на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO], а саме: «Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON], який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення. Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, [PERSON] звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на [PERSON] (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури [PERSON] до КДКА Рівненської області, хоч ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити. Щодо змісту і форми цих скарг. Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції). По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції. По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях [PERSON] , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема. По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства. Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ було наведено мною та [PERSON] до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас». Також, позивач просить визнати [PERSON] (адреса мешкання: [ADDRESS] ) відповідачем та зобов`язати спростувати недостовірну інформацію в порядку, визначеному частиною сьомою статті 277 ЦК, поширену ним під час надання інтерв`ю та опубліковану на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) у статті під назвою «[INFO]», датовану [INFO] відносно [PERSON] , начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України (адреса перебування: м. Київ, вул. А. Богомольця, 10), а саме: «Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON], який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення. Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, [PERSON] звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на [PERSON] (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури [PERSON] до КДКА Рівненської області, хоч ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити. Щодо змісту і форми цих скарг. Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції). По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції. По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях [PERSON] , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема. По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства. Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ було наведено мною та [PERSON] до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас». Крім того, позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь 20 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 08.04.2019, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 29.07.2019 року на адресу суду відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві позивача, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві відповідач посилається на те, що позивач звернувся до суду 20.12.2018, тоді як він стверджує, недостовірна інформація надана у поясненні, наданому [PERSON] під час засідання 30.11.2017 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та зафіксованої у протоколі № 2 від 30.11.2017 зазначеної КДКА , була розповсюджена 20.11.2017, що було відомо позивачу, а тому на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у цій частині необхідно відмовити у позові. Крім цього, до позовної заяви позивач не надав пояснень відповідача від 30.11.2018, тому вважає, що позивачем не надано обгрунтувань своїх вимог. Разом з цим посилається, що якщо взяти до уваги посилання позивача на рішення КДКА Рівненської області 28.12.2017, то у ньому КДКА викладено власні тлумачення пояснень відповідача. Крім цього, посилався на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2018 вищезазначене рішення скасоване. Також, відповідач звертає увагу на те, що відповідно до приписів Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», процедура притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є спеціальною, а доводи, пояснення, наведені адвокатом, або особою, що ставить питання про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності, приймаються відповідними КДКА у визначеній цим законом процедурі і не є такими, що розповсюджуються. Крім того, зазначає, що з позову і доданих до нього документів вбачається, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, а саме відомості, що містяться в рішенні КДКА Рівненської області 28.12.2017 та в рішенні КДКА Рівненської області 26.01.2018, не створювалась і не розповсюджувалась відповідачем, а тому позовні вимоги в цій частині не є доведеними. Окрім цього, вказує, що позивач просить визнати недостовірною інформацію у вигляді усього змісту статті, однак не наводить доводів щодо недостовірності кожного речення статті. При цьому, вказує, що за своїм змістом і характером інформація, яка викладена у статті не є негативною щодо позивача, так як не є твердженням, а є припущенням, тобто є оціничним судженням. 12.08.2019 року на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив до позову, в якій просить задовольнити позов, здійснити подальший розгляд позовної заяви як такої, яка відповідає вимогам цивільного та цивільного процесуального законодавства, поданої у встановлений строк. Також, просить відзив відповідача не брати до уваги, оскільки він містить припущення, думки відповідача, однак не містить конкретних даних та не надано відповідних доказів з наведених відповідачем міркувань, припущень, думок. 12.12.2019 позивачем через канцелярію суду подано додатково докази, зокрема, рішення Окружного апеляційного суду м.Києва від 30.10.2019. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний Суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За змістом вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Судом встановлено, що дисциплінарною палатою КДКА Рівненської області розглянуто скаргу начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON] , зокрема, на дії адвоката [PERSON] та ухвалено рішення №Д/4-4 від 28.12.2017 та рішення №Д/5-6 від 26.01.2018 (а.с.а.с. 35-38, 40-51). У рішенні дисциплінарної палати №Д/4-4 від 28.12.2017 в останньому абзаці 4-ї сторінки та першому абзаці 5-ї сторінки зазначено «На засіданні дисциплінарної палати 30.11.2017р. адвокат [PERSON] ...Пояснив, що ним раніше неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, за якими судами були накладені адміністративні стягнення. Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення». У рішенні (7 сторінка) дисциплінарної палати №Д/5-6 від 26.01.2018 вказано «На засіданні дисциплінарної палати 30.11.2017 адвокат [PERSON].зазначив …Також пояснив, що ним раніше неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, за якими судами були накладені адміністративні стягнення. Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення». Також, у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30 листопада 2017 року зазначено: «Адвокат [PERSON], який безпосередньо на засіданні подав письмові пояснення, вказує… Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017р. відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення» (а.с. 52-53). Крім того, відповідачем під час надання інтерв`ю, яке опубліковане на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) у статті під назвою «[INFO]», датованій [INFO] було зазначено : «Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON], який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення. Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, [PERSON] звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на [PERSON] (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури [PERSON] до КДКА Рівненської області, хоч ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити. Щодо змісту і форми цих скарг. Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції). По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції. По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях [PERSON] , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема. По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства. Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ було наведено мною та [PERSON] до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас». (а.с.а.с. 54-57). Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що вказана вище та поширена відповідачем інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права. Суд не погоджується з доводами позивача в обгрунтування позову, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет або з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Оцінюючи матеріали справи та викладені в обгрунтування позову доводи позивача, суд вважає, що оспорювана інформація зазначена у рішеннях дисциплінарної палати КДКА Рівненської області від 28.12.2017 №Д/4-4 та від 26.01.2018 №Д/5-6, а також у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30.11.2017, не є такою, що у розумінні вимог чинного законодавства є негативною та підлягає спростуванню. Аналізуючи спірну інформацію, з огляду на її повний зміст і форму відображення, суд вважає, що її слід віднести до оціночних суджень. Так, суд вважає, що вказана інформація є оціночною, тобто є судженями відповідача в обгрунтування своїх заперечень проти поданої дисциплінаргої скарги, яка була в подальшому відображена компетентим органом у своїх рішеннях та у протоколі, яким фіксувалися процесуальні дії щодо розгляду дисциплінарної скарги, в тому числі відносно відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З огляду на вищевикладене, зазначена у рішеннях дисциплінарної палати КДКА Рівненської області від 28.12.2017 №Д/4-4 та від 26.01.2018 №Д/5-6, а також у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30.11.2017, інформація містить оціночні судження, які сформовані на підставі наявної у відповідача інформації про явища та події, учасником яких він став і яка в подальшому була надана відповідачем в обгрунтування своїх заперечень проти скарги та відображена у рішеннях за результатами розгляду дисциплінарного провадження, а тому не підлягає спростуванню у розумнні вимог чинного законодаства. Також, суд вважає, що інформація поширена на сайті Юридичного вісника України ([INFO]) у статті під назвою «[INFO]», датованої [INFO], не є такою, що підлягає спростуванню,як недостовірною. Зокрема, що стосується тверджень позивача, про те, що в тексті статті зазначено: «П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України [PERSON] », то вказана інформація не є недостовірною, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відносно позивача було складено відповідний протокол. При цьому, позивач обґрунтовуючи свої вимоги, наводить лише доводи того, що протокол про адміністративне правопорушення складено не уповноваженою особою, але не спростовує і не заперечує того факту, що 05.07.2017 відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення. Разом з цим, позивач у позовній заяві стверджував, що « [PERSON] не маючи повноважень щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, в порушення ст. 62 Конституції України, до прийняття Печерським районним судом м. Києва рішення за протоколом про адміністративне правопорушення, складеним ним відносно мене, визнав мене винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП, про що зазначив у своєму інтерв`ю в газеті «Юридичний вісник». Проте, зі змісту вказаного інтер"ю судом не встановлено, що відповідач стверджував та/чи визнав позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП. Таким чином, з наведених даних вбачається, що наведена позивачем інформація, помилково сприйнята ним як негативна і недостовірна та є такою, що порушує його особисті немайнові права. Що стосується решти змісту оспорюваної інформації у статті під назвою «[INFO]», датованої [INFO], то суд вважає, що вона є оціночними судженями відповідача, оскільки викладена з точки зору оцінки подій, учасником яких він став, на відповідність їх вимогам чинного законодавства, в тому числі в обгрунтування відсутності правових підстав для притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача. Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Разом з цим, позивачем не надано до суду доказів, які свідчать, що поширення відповідачем оспорюваної інформації завдало шкоди честі та гідності позивача, а також його діловій репутації. У зв`язку зі внесенням з 27.03.2014 змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування, як обґрунтованості свого позову, так і заперечень проти позову, тобто недостовірності чи достовірності поширеної інформації, має відбуватися у загальному порядку. За таких обставин, суд вважає, що викладені у позовній заяві твердження позивача про поширення недостовірної інформації та такої, що принижує честь та гідність позивача, є безпідставними та недоведеними. Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача не було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому не підлягають визнанню та спростуванню як такі, що не відповідають дійсності. Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Надання особами, які беруть участь у справі, заперечень проти позовних вимог є правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством України, не являється протиправними та винними діями і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди. Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача є недоведені та не підтверджені належними доказами по справі. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Що стосується поданого клопотання відповідача про те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом, передбачений ст.258 ЦК України, то суд вважає його необгрунтованим. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про спростування недотовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи встановлено, що рішення дисциплінарної палати №Д/4-4 від 28.12.2017 позивач отримав 17.01.2018, а 18.01.2018 дисциплінарною палатою було повторно направлено рішення №Д/4-4 від 28.12.2017 з виправленими описками, які були отримані позивачем в той же день. В той же час, інформація у статті під назвою «[INFO]», датованої [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи з даним позовом до суду позивач звернувся 21.12.2018, тобто в межах річного строку на звернення до суду. За вказаних вище обставин, суд вважає, що відповідачем не надано доказів в обгрунтування пропуску позивачем річного строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, а тому подане клопотання не підлягає задоволенню. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, відсутні.

Outcome: dismissed