Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся 06.03.2013 року до суду з позовом і просив стягнути з відповідача у порядку зворотної вимоги (регресу) в рахунок компенсації здійснених страхових виплат кошти у розмірі 13822,98, та судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 229,40 грн., а також за договором про надання юридичної допомоги в розмірі 2000 гривень, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у зв'язку з виплатою страхового відшкодування за пошкоджений застрахований транспортний засіб, відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" отримали право регресу до особи, яка є відповідальною за завдання збитку. Представник позивача у позовній заяві зазначив про розгляд справи у порядку ч.2 ст.158 ЦПК України за його відсутності та про підтримання заявлених вимог у повному обсязі, повідомивши також, що інших заяв і клопотань не має. Представник відповідача у судове засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому не погодилась із заявленим позовом, вважала, що вимоги задоволенню не підлягають з тих підстав, що на час звернення позивача до суду сплив передбачений законом трирічний строк позовної давності, тому просила застосувати наслідки пропущення такого строку і в позові відмовити. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.08.2009 року в м.Одесі на вулиці Дніпропетровська дорога сталася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача та [PERSON], котрий керував належним йому автомобілем "Mitsubishi", державний реєстраційний номер [NUMBER], автомобілям було завдано механічних ушкоджень. 07.09.2009 року постановою Суворовського районного суду м.Одеси відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.2). У відповідності до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортних засобів №ВС/0608633 терміном дії з 15.11.2008 року по 14.11.2009 року (а.с.8), внаслідок аварійного пошкодження застрахованого транспортного засобу його власнику - страхувальнику було виплачено завдану матеріальну шкоду у розмірі 13822,98 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №801 від 01.03.2010 року (а.с.7) та звітом автотоварознавчого дослідження №18/08 (а.с.3, 4). Приписами ст.1166 Цивільного кодексу України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану шкоду згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, під шкодою розуміється зменшення або втрата певного особистого чи майнового блага. Згідно зі ст.1192 Цивільного кодексу України існує два способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого: відшкодування майнової шкоди в натурі або у вигляді збитків. При цьому, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Необхідною підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, що включає в себе певні елементи, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Наявність цих елементів правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності і відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1187 Цивільного кодексу України. За змістом ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно ст.27 Закону України „Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Також, положеннями ст.993 Цивільного Кодексу України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення у порядку регресу понесених витрат законні й обґрунтовані. Разом з тим, суд вважає за можливе задовольнити вимоги представника відповідача щодо застосування строку позовної давності з наступних підстав. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звертатися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З урахуванням відсутності чітких даних про дату поштового відправлення матеріалів позову і їх надходження до суду 06.03.2013 року, неявку представника на неодноразові виклики до суду, зазначення ним про відсутність жодних клопотань чи заяв, зважаючи на здійснення позивачем виплати 01.03.2010 року, суд вважає, що позивач повинен був звернутися до суду до 01.03.2010 року, тому звернувся до суду з пропуском встановленого законом трирічного строку. Про причину пропуску строку позовної давності та про поновлення строку позовної давності позивач не заявляв, натомість представник відповідача заявила про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Згідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явлених позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. За таких обставин не підлягають стягненню сплачені судові витрати та витрати на правову допомогу.

Outcome: dismissed