Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд: 1.Визнати недостовірними, наклепницькими, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] твердження відповідача висловлені 02.04.2018 року, а саме: -«Сдєлаєм тєбє єщьо уголовноє дєло. Давай! Давай! Записуй! (нецензурна лайка)!»; -«Ти звідки виліз? Сховайся щоб тебе не видно було! Шо ви на цього урода дивитеся! Робіть свою роботу! Шо ви через того ідіота»; -«Карманний злодій! Квартирний злодій Сухий! Твоє місце у в`язниці і ти там будеш! (нецензурна лайка)»; -«Ти квартири пограбувать не можеш. Тебе посадили.» 2.Зобов`язати [PERSON] відшкодувати завдану ним моральну шкоду [PERSON] в сумі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. 3.Стягнути з [PERSON] , витрати на оплату судового збору. В обґрунтування позову зазначає, що 02.04.2018 року близько 14 год. 00 хв. на проїжджій частині вулиці Здолбунівській у м. Рівне (в районі будинків № 17Б-29) він, зафіксував факт виконання невідомими особами будівельних робіт, а саме: влаштування точкового фундаменту, порушення елементів благоустрою дорожнього покриття. Як мешканець будинку, поряд з яким здійснюється будівництво, позивач вирішив з`ясувати у працівників, які були залучені до виконання вказаних робіт, характер та підстави цих робіт. Підійшовши до робітників, позивач представився та попросив назвати особу, яка відповідальна за організацію робіт. Вказує, що в цей час до нього підійшов юрисконсульт ПП «Торговий центр-Д» [PERSON] та розповсюдив про позивача інформацію наступного змісту: -«Сдєлаєм тєбє єщьо уголовноє дєло. Давай! Давай! Записуй! (нецензурна лайка)!»; -«Ти звідки виліз? Сховайся щоб тебе не видно було! Шо ви на цього урода дивитеся! Робіть свою роботу! Шо ви через того ідіота»; -«Карманний злодій! Квартирний злодій Сухий! Твоє місце у в`язниці і ти там будеш! (нецензурна лайка)»; -«Ти квартири пограбувать не можеш. Тебе посадили.» Зазначає, що поширення відповідачем даної інформації було зафіксоване позивачем на його особистий мобільний телефон. Стверджує, що очевидним фактом є те, що інформація висловлена відповідачем є відверто неправдивою та ініціатор цих образ має на меті образити честь і гідність людини. Посилається, що 04.04.2018 року позивач звернувся із зверненням до міського голови міста Рівне з приводу незаконного будівництва та 13.04.2018 року ним було отримано відповідь за №107-14 про те, що роботи з ремонту асфальтного покриття по вул. Здолбунівській не проводились, заявка щодо надання дозволу на порушення об`єктів благоустрою по вул. Здолбунівській в управління житлово-комунального господарства не надходила. Позивач вказує, що при спробі попередити правопорушення, яке вчиняли невідомі особи, а саме порушували цілісність асфальтного покриття (нищили об`єкти благоустрою) на проїжджій частині вулиці Здолбунівської у м.Рівне (у районі будинків №17Б-29) будучи, ймовірно, співучасником зафіксованих ним порушень, юрисконсульт ПП «Торговий центр-Д» [PERSON] напав на нього та нахабно, з особливим цинізмом, з метою принизити його честь та гідність, як людини та громадянина, дозволив собі неприпустимі висловлювання на його адресу. Стверджує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що поширення зазначеної інформації відповідачем невизначеному колу осіб мало на меті опорочення честі, гідності та ділової репутації позивача. Посилається, що недостовірна і негативна інформація про позивача була поширена відповідачем,серед невизначеної кількості жителів міста Рівне, які перебували в той день на проїжджій частині вулиці Здолбунівській у м.Рівне (в районі будинків №№17Б-29). Зазначає, що в результаті поширення відповідачем вказаної негативної інформації у позивача ускладнилися стосунки на роботі і згодом йому довелося звільнитися з роботи та останній зазнав моральних страждань. З урахуванням викладеного вище просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25.01.2019 року справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Постановою Рівненського апеляційного суду від 18.04.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25.01.2019 року без змін. 16.05.2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження головуючому-судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.05.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 23.07.2019 року від позивача надійшла до суду позовна заява у новій редакції на виконання вимог ухвали суду від 20.05.2019 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 10.10.2019 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 24.12.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2020 року розгляд справи було призначено у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.09.2020 року було задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису. 29.09.2020 року від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року у задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції було відмовлено. 29.10.2020 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі у яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що висловлена ним інформаціє є його особистими оціночними судженнями щодо позивача, як фізичної особи, оскільки з останнім склалися тривалі неприязнені стосунки. При цьому посилається, що інформація, яка була висловлена відповідачем щодо позивача була оголошена йому при особистій розмові, та ніхто із оточуючих не чув її. Стверджує, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Вважає, що його висловлення відносно позивача не можуть бути предметом судового захисту та цивільно-правової відповідальності, у розумінні вимог закону, що регулює захист честі і гідності. З урахуванням викладеного вище просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції було відмовлено. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити із підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив із підстав їх необґрунтованості та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача та відповідач, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Стаття 55 Конституції України визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Стаття 200 ЦК України визначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Аналогічні положення містяться в статті 1 Закону України «Про інформацію». Стаття 5 Закону України «Про інформацію» передбачає, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У той же час, стаття 2 Закону України «Про інформацію» визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: достовірність і повнота інформації. Стаття 269 ЦК України визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (стаття 270 ЦК України). Згідно із положеннями статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що 02.04.2018 близько 14 год. 00 хв. на проїжджій частині вулиці Здолбунівській у м. Рівне відповідачем було поширено відносно нього інформацію наступного змісту: -«Сдєлаєм тєбє єщьо уголовноє дєло. Давай! Давай! Записуй! (нецензурна лайка)!»; -«Ти звідки виліз? Сховайся щоб тебе не видно було! Шо ви на цього урода дивитеся! Робіть свою роботу! Шо ви через того ідіота»; -«Карманний злодій! Квартирний злодіїв Сухий! Твоє місце у в`язниці і ти там будеш! (нецензурна лайка)»; -«Ти квартири пограбувать не можеш. Тебе посадили.». На підтвердження позовних вимог позивач надав до суду диск із відеозаписом даної розмови, яка була зафіксована на особистий телефон позивача, що останнім визнано у суді. Дослідивши у судовому засіданні даний відеозапис судом було встановлено, що дійсно в ході конфлікту, який виник між позивачем та відповідачем, відповідачем було висловлено на адресу позивача зазначену вище інформацію. Дані обставини також не заперечувалися відповідачем у справі. Із дослідженого відеозапису вбачається, що участь у даній конфліктній розмові приймали лише позивач та відповідач, будь-яких інших осіб, які були присутні при даній розмові або перебували біля позивача та відповідача у той момент, наданий відеозапис не містять. Разом з цим, суд враховує ту обставину, що відеозапис даної розмови був здійснений за допомогою особистого телефону позивача, а тому є очевидним той факт, що відповідач не володів даним відеозаписом та не міг його будь-яким чином поширити серед інших осіб. Доказів того, що спірна інформація була поширена відповідачем, тобто її доведено до відома іншим особам та у будь-який спосіб, окрім позивача, матеріали справи не містять та суду надано не було. У той же час, суд погоджується, що певні висловлення відповідача, в тому числі, які оспорюються позивачем дійсно містять нецензурну лайку по відношенню до позивача та є образливими, з точки зору моральних засад особистості. Проте, виходячи з предмету позову та досліджених у суді дійсних обставин справи, не містять складової цивільно-правовової відповідальності у сукупності, з яким закон пов"язує задоволення позову щодо захисту честі, гідності та/чи ділової репутації позивача. Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вивчивши процесуальні заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме у поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Надання особами, які беруть участь у справі, заперечень проти позовних вимог є правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством України, не являється протиправними та винними діями і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди. Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed