Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

В січні 2017 року представник Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з цим позовом, де просив суд відібрати без позбавлення батьківських прав малолітніх [PERSON] та [PERSON] у матері [PERSON]; передати дітей органу опіки та піклування Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області для подальшого влаштування; стягунути з [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку від заробітку відповідача щомісячно, починаючи від дня пред»явлення позову і до досягнення дитиною повноліття на особу або установу, в якій будуть перебувати діти. За ухвалою від 03.04.2017 року Смілянського міськрайонного суду Черкаської області вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва із здійсненням автоматичного розподілу на суддю Осаулова А.А. Позовні вимоги вмотивовані тим, що до Служби у справах дітей надійшла інформація щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON], матір»ю яких є [PERSON], що разом з дітьми тимчасово проживала за адресою: [ADDRESS] у само захопленому та не пристосованому для проживання будинку, оскільки під час перевірки умов їх проживання там з»ясувалось про відсутність електро та водопостачання, Діти не навчались, зовні мали ознаки занедбаності та не догляду, підлягали медичному обстеженню. У зв»язку з існування загрози життю та здоров»ю дітей Дніпровською районною державною адміністрацією було винесено розпорядження 02.11.2016 року №625 «Про відібрання малолітніх дітей», яке було виконано 18.01.2017 року шляхом відібрання від матері малолітніх [PERSON] та [PERSON] та влаштування їх Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 м.Києва, де вони і перебувають по сьогодні. За таких обставин, у відповідності до вимог ч.2 ст..170 СК України позивач після безпосереднього відібрання дітей звернувся із цим позовом до суду з метою захисту інтересів малолітніх дітей, здоров»ю та життю яких загрожувала небезпека у разі їх проживання разом з матір»ю у вказаному будинку. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги та просили суд задовольнити з підстав визначених в позові. Додатково пояснивши, що проживання за адресою, визначеною в акті перевірки загрожувало здоров»ю та навіть життю дітей, а за словами власника вказаного житла, будинок не придатний до проживання у ньому круглий рік. На даний час діти відібрані у матері та проживають у спеціальному закладі, де батьки їх відвідують. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення вимог позову в повному обсязі, підтримавши свої письмові заперечення. Пояснили, що мати з дітьми та цивільним чоловіком дійсно раніше проживали у будинку на Русанівських садах, але в січні 2017 року вони винайняли інший будинок там же, але по [ADDRESS]. До відібрання діти проживали із матір»ю в нормальних умовах, так було світло, вода, опалення, вони відвідували школу-інтернат, де проживали 5 днів на тиждень, перебували на обліку в лікарні, нормально навчались, харчувались та не хворіли. На сьогоднішній день у тому будинку, за місцем проживання у якому було складно акт, вона не проживає, а в іншому будинку нормальні умови, що є безпечні для проживання у ньому сім»ї. Третя особа свого представника до суду не направила, хоча про дату і час розгляду справи по суті повідомлялась належним чином, причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Встановлено і не заперечується сторонами, що у відповідачки [PERSON] та [PERSON], [PERSON] у незареєстрованому шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На підтвердження своїх вимог сторона позивача посилається на існування загрози життю та здоров»ю дітей у разі їх проживання з матір»ю в будинку [ADDRESS]. У зв»язку з цим, до суду подано акт обстеження житлово-побутових умов сім»ї №267 від 02.11.2016 року, де комісія в складі матері дітей - відповідачки по справі, головного спеціаліста ССД [PERSON], лікаря-педіатра УПМСД №1 [PERSON] зазначила, що кімната у літньому дачному будинку непридатна для проживання дітей за відсутністю опалення, електро та водопостачання, а діти перебувають у небезпечних умовах проживання у непридатному для цього будинку (а.с.12). Відповідно до статті 170 Сімейного кодексу України, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 „Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини", у зв'язку з безпосередньою загрозою життю та здоров'ю дитини - головою Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.11.2016 року за №625 було винесено розпорядження «Про відібрання малолітніх дітей» (а.с.14). Вказане розпорядження було виконане 18.01.2017 року шляхом відібрання дітей у матері та їх влаштування до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 (а.с.20-24). За приписами ст..170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Відповідно до ст..164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» у п. 16 роз»яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21.12.2995 р., визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Положеннями ст.. 60 ЦПК України встановлено обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як свідчать матеріали справи, докази надані представником позивача не є достатніми та такими, що дають суду можливість зробити достовірний висновок про те, що батьки або відповідач особисто як матір малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання своїх батьківських обов»язків в розумінні вимог чинного законодавства, та відібрання дітей від батьків буде доцільним та відповідатиме інтересам малолітніх. Більше того, як встановлено судом та не заперечується сторонами, то місцем проживання матері малолітніх дітей є інша адреса ([ADDRESS]), а ніж та, на якій проводилась 02.11.2016 року перевірка умов проживання представниками позивача. Будь-яких висновків щодо існування загрози життю чи здоров»ю дітей за цією суду надано не було, обстеження вказаної адреси не проводилось. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з статтею 155 цього ж Закону здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права/ не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до вимог чинного законодавства свої обов»язки відповідач як матір дітей виконувала належним чином, оскільки вказані малолітні діти перебувають на обліку в Центрі первинного медико-санітарної допомоги №1, оглядались лікарем та будь-яких проблем зі здоров»ям, захворювань у них не виявлено (а.с.52), а з 09.11.2016 року діти вже навчались у школі-інтернаті №14 м.Києва, де мають позитивні характеристики та здібності до навчання, а відношення до них матері досить позитивне, що вказує на виконання ниє своїх батьківських обов»язків (а.с.164-166, 168). Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відібрання малолітніх дітей, підстав для задоволення супутніх вимог про стягнення з матері аліментів на їх утримання, де будуть перебувати діти, також не вбачається. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed