Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач, [PERSON]звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. Крім того в даній квартирі на реєстраційному обліку знаходяться: [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Відповідач не проживає за вказаною адресою більше трьох років, особистих речей її в квартирі не має. Більше того, брат позивача [PERSON] не перебуває в офіційному шлюбі з [PERSON], оскільки рішенням Дзержинського районного суду від 28.10.2014 року шлюб розірвано. Враховуючи те, що [PERSON], не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить визнати її особою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняти її з реєстраційного обліку. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задоволений. Визнано [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про перегляд заочного рішення, в обґрунтування зазначила, що вона не була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, не були встановлені причини неявки відповідача в судове засідання. Відповідач не з власної волі покинула житло, в якому була зареєстрована. Крім того, відповідач жодним чином не заважає власнику майна користуватися та розпоряджатися ним. Тому просила суд скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2017 року В судовому засіданні позивач не була присутня, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач у судовому засіданні присутня не була, від представника надійшли заперечення проти позову, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки позивач відібрала ключі ще до розлучення [PERSON] з братом позивача [PERSON] Відповідач не з власної волі покинула житло, а позивач надає його в оренду, тому реєстрація відповідача жодним чином не перешкоджає позивачу у користуванні власністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню враховуючи наступне. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 572061 від 21.12.2006 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВСО № 279369 від 30.12.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 16445 належить на праві власності позивачу у справі - [PERSON].(а.с.8). З акту б/н від листопада 2016 року вбачається, що окрім власника, у квартирі [ADDRESS] ніхто не проживає, хоча зареєстровані: [PERSON], [PERSON], та [PERSON](а.с.9). Як вбачається з рапорту майора міліції Бушуєва Г.В. від 12.11.2016 року, в ході перевірки адреси: [ADDRESS] - [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з вересня 2013 року (а.с.12). Судом встановлено, що відповідач у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з братом позивача - [PERSON], та від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] (а.с.13- 15). Судом також встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого РОгу від 28 жовтня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], рішенням набуло законної сили 10 листопада 2014 року (а.с. 13-14). Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 401 ЦК УКраїни право користування чужим майном являється сервітутом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За загальним правилом сервітут припиняється у разі, зокрема: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини 1 статті 406 ЦК УКраїни). Крім того, в силу частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ № 734/387/15-ц від 15 травня 2017 року. Відповідно д ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших особі, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З урахуванням наданих відповідачем заперечень та змісту заявленого позову, та наданих доказів судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, її брат перебував у шлюбі з відповідачем, у звязку із чим остання була вселена до належної позивачу на праві приватної власності та зареєстрована в ній, тобто позивач яка як власник майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільно з власником спірної квартири не проживає, спільним побутом не пов"язана; після розірвання шлюбу з братом позивача в квартирі не проживає. За змістом зазначених норм (ст. 156 та 64 ЖК України) правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не були членами його сім'ї. Вказана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, та є обов'язковою для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України. За таких суд приходить до висновку висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Також, судом встановлено, що Відповідач у справі, не будучи власником житлового квартири, залишається зареєстрованою в ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності Позивачу [PERSON], поважні причини її відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення нею перешкод у користуванні власністю власнику - Позивачу [PERSON] при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги, в частині вимог про усунення перешкод в користуванні житлом позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття [PERSON] з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON]знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи оплату публікації оголошення в пресі про виклик відповідача по даній справі було здійснено Позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати сплачені за подання позову, а саме в розмірі 551,20 грн. та 300,00 грн. за оплату публікації оголошення в пресі. На підставі викладеного,

Outcome: approved