Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 35 250 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір оренди автотранспортного засобу з правом викупу, відповідно до умов якого позивач розпоряджався автомобілем «Дасія» на підставі довіреності, виданої йому [PERSON] та передав його в оренду, а відповідач прийняв на умовах володіння і користування з послідуючим викупом. Відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату в розмірі 1000 грн. щотижнево, починаючи з дати підписання договору 03 травня 2013 року до 03 травня 2014 року. Сторони договору визначили ціну автомобіля в розмірі 48 000 грн. Станом на 03 травня 2014 року відповідач сплатив лише 12 750 грн., тому заборгованість становить 35 250 грн. На день подання позову відповідач продовжує користуватись автомобілем, уникає зустрічей з позивачем та самовільно припинив сплату орендної плати. Своєю бездіяльністю він завдав позивачу моральну шкоду та фінансові труднощі. Посилаючись на ст.ст. 525,526,610,611 ЦК України, просить стягнути заборгованість. Представник позивача в судове засідання, призначене на 26.11.2014 надав письмову заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. В попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві, не заперечував щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи неодноразово повідомлявся, причини неявки суду невідомі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] на підставі довіреності від 10 березня 2013 року уповноважений розпоряджатися автомобілем «Дасія» д/н [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] з правом зняття транспортного засобу з обліку. (а.с.3) 03 травня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди автотранспортного засобу з правом викупу, відповідно до умов якого позивач здав автомобіль «Дасія» в оренду, а відповідач прийняв в оренду на умовах володіння і користування з послідуючим викупом, при цьому зобов'язався сплачувати орендну плату в розмірі 1000 грн. щотижнево, починаючи з дати підписання договору 03 травня 2013 року до 03 травня 2014 року, визначивши ціну автомобіля в розмірі 48 000 грн. (а.с.6-8) Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. З матеріалів справи вбачається, що власником транспортного засобу «Дасіа» є [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч.4 ст.334 ЦК України встановлено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль „Дасіа" не був знятий з реєстраційного обліку в органах ДАІ, на праві власності за позивачем [PERSON] не зареєстрований. На ім"я позивача була видана довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, що позивач вважає підтвердженням переходу до нього права власності на автомобіль. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачу реєстраційних документів і номерних знаків. У даному Порядку міститься вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Без дотримання зазначеної процедури [PERSON] не мав права відчужувати автомобіль, а позивач його придбавати. Договір купівлі - продажу підлягає обов'язковій державній реєстрації та право власності на автомобіль виникає у набувача з моменту реєстрації транспортного засобу в органах ДАІ. Слід зазначити, що після видачі довіреності на ім"я позивача, останній не вчинив дій, направлених на набуття ним права власності на спірний автомобіль, не перереєстрував автомобіль в установлений чинним законодавством строк в органах ДАІ. З представлених документів, зокрема з довіреності, виданої 10 березня 2013 року (а.с.9), вбачається, що позивача було уповноважено розпоряджатися спірним автомобілем, у тому числі зняти останній з обліку в органах ДАІ. Таким чином, сторони, оформивши правовідносини на підставі довіреності, навіть з правом повіреної особи на розпорядження транспортним засобом, не вчинили тим самим правовідносин, що свідчать про перехід права власності транспортного засобу. Зокрема, право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права. (ст. 761 ЦК України) У відповідності до чинного законодавства, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі та у разі його укладання за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. (ст. 799 ЦК України). Судом встановлено, що договір оренди з правом викупу укладено не з власником автомобіля, при цьому форма договору не відповідає вимогам закону. Крім того, на підтвердження стягнення суми заборгованості стороною позивача суду надано лист з відмітками сум, які нібито станом на 03 травня 2014 року відповідач сплатив у розмірі 12 750 грн. (а.с.10), однак зазначені докази не містять інформації щодо предмету доказування і не можуть бути прийнято судом як належний доказ у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування заборгованості та моральної шкоди.

Outcome: dismissed