Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] (88000, м. Ужгород, вул. Боженка, 36) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача [PERSON] (88000, м. Ужгород, вул. Боженка, 36) про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він є власником будинку № 36 по вулиці Боженка у місті Ужгороді. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ААР № 348595 від 04.03.1999. Позивач вказує, що його син - відповідач [PERSON] на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, однак фактично не проживає у зазначеному будинку з 05.05.2017. Вказана обставина підтверджується актом перевірки дотримання паспортного режиму від 11.121.2018, складеним ТОВ ОІР-СЕРВІС. Позивач зазначив, що відповідач добровільно припинив проживати у вказаному житлі, участь в утриманні житла та сплаті комунальних платежів не бере, особистих речей у будинку не має. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач зареєстрований, але не проживає, позивач вказує на порушення його права вільно користуватися, розпоряджатися своїм житлом, а також отримувати субсидію, на яку позивач має право як полковник міліції у відставці. З огляду на викладене позивач просить задовольнити позовні вимоги, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, та зняти його з реєстрації місця проживання. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.02.2019 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з'явився, разом з цим його представник [PERSON] подано через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач для участі у судовому засіданні не з'явився. Однак представник відповідача - адвокат [PERSON], через канцелярію суду подав заяву, згідно з якою зазначив про визнання відповідачем позовних вимог повністю, просить задовольнити позов та розглянути справу без участі відповідача та його представника. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, в разі неявки належним чином повідомлених сторін суд розглядає справу на підставі наявних доказів. За таких обставин, суд провів розгляд за відсутності сторін та на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенню ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи достовірно встановлено та не заперечується учасниками, що право власності на будинок за адресою: м. Ужгород, вул. Боженка, 36, належить [PERSON], доказом чого слугує свідоцтво про право на спадщину за заповітом ААР № 348595 від 04.03.1999. Згідно з актом перевірки дотримання паспортного режиму від 11.121.2018, складеним ТОВ ОІР-СЕРВІС, відповідач [PERSON] за адресою м. Ужгород, вул. Боженка, 36, не проживає з 05.05.2017, та така обставина визнається сторонами. За змістом ч.1 ст.319 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. За положеннями ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи ті обставини, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у житлі з 05.05.2017, тобто понад 1 рік, беручи до уваги визнання відповідачем позову згідно з поданою заявою від 26.02.2019, суд вважає позовну вимогу про визнання особи такою, яка втратила право користування житлом, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. З даних будинкової книги для прописки громадян слідує, що [PERSON], [INFO], з 09.07.2005 прописаний за адресою: вулиця Боженка, 36 у місті Ужгород. Позивач згідно з позовом заявляє вимогу про зняття відповідача з реєстраційного обліку. З огляду на те, що Закон України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.\~7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. На підставі зазначеного у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156 ЖК України;ст. 405 ЦК України). Отже, зважаючи на вище викладене, суд доходить висновку, що вимога позивача про примусове зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державними органами на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для зняття її з реєстрації. В разі відмови у знятті з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, такі дії компетентного органу підлягають оскарженню за нормами адміністративного судочинства. З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстрації за вказаним місцем проживання не підлягають до задоволення, позов слід задовольнити частково. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України,\~витрати із сплати судового збору в сумі 704,80 грн., слід стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial