Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] в січні 2014 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання удаваним договору дарування частки квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.05.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач просив визнати, що між [PERSON] та [PERSON] 17.05.2012 р. було укладено договір купівлі-продажу 65/125 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірна квартира належала позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності, з якої позивачу належит 12/25 частин квартири, а відповідачеві [PERSON] належало 13/25 (65/125) частин квартири. Відповідно до договору дарування від 17.05.2012 р. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 65/125 частини квартири. Договір дарування є удаваним, оскільки [PERSON] мала на меті продати свою частку квартири, але при цьому бажала уникнути зобов»язання, передбаченого ч.2 ст.362 ЦК України, а саме продавець частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він продає. До укладення вказаного договору дарування, [PERSON] в розмові с позивачем повідомляла, що бажає продати свою частку квартири. Ухвалою суду від 20.05.2014 р. для участі в справі в якості 3-ї особи залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позову та пояснила, що 17.05.2012 р. подарувала свою частку квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] Намірів продавати свою частку квартири не мала. Позивач бажав продати свою частку квартири, вимагав, щоб йому придбала окрему квартиру. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову та пояснив, що [PERSON] 17.05.2012 р. подарувала йому частку квартири. Твердження позивача про те, що відповідачі сторонні люди, між ними немає родинних стосунків, тому [PERSON] не могла подарувати частину квартири, не може бути підствою для визнання договору дарування удаваним, так як діюче законодавство не обмежує коло осіб, між якими може бути укладено договір дарування. За договором ніяких коштів не сплачував, договір укладено безоплатно. Представник 3-ї особи Головного управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надіслав заяву про розгляд справи у відсутності представника. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином надала письмові пояснення в яких зазначила, що 17.05.2012 р. звернулась громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] з проханням посвідчити договір дарування. Було встановлено дійсні наміри сторін і те, що цей правочин не приховує інший правочин, що підтверджується підписами сторін на договорі дарування у п.8. Ніяких грошових коштів сторонами не було передано один одному при підписанні договору, що свідчить про безоплатність правочину, тобто що це дійсно був договір дарування. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17.05.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування 65/125 частки квартири за [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдаровуваний) зазначену квартиру. Договір зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 1145 та у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. В пункті 8 договору сторони зазначили, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною другою вказаної норми передбачено, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зі змісту договору дарування судом встановлено, що 17.05.2012 р. [PERSON] виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй 65/125 частки квартири за [ADDRESS] у власність [PERSON] Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення яоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу положень норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Позивачем не надано належних доказів, щодо укладення 17.05.2012 р. саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір дарування удаваним, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що договір дарування був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed