Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] з посиланням на те, що 26 лютого 2013 року у Відділі РАЦС Ставищенського РУЮ у Київській області між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, актовий запис № 13. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з нею. В січні 2014 року стосунки між ними погіршилися, після чого вона залишила відповідача і разом з дітьми повернулася проживати до своєї матері. З того часу шлюбні стосунки вони припинили остаточно. Вона бажає розірвати цей шлюб, проте син не досягнув річного віку. Позивач просить встановити для них, як подружжя, режим окремого проживання з дня подання заяви до суду. В судове засідання позивач та її представник не прибули, представник позивача направила до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, зазначивши, що сторони не проживають однією сім'єю з квітня 2017 року. Відповідач в судове засідання не прибув, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та зазначив, що з квітня 2017 року вони проживають окремо, просить справу розглядати без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, письмову заяву про визнання позову відповідача, вважає, що визнання відповідачем вказаного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі з 26 лютого 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 7). Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] (а.с. 9-10). Із квітня 2017 року сторони проживають окремо, діти проживають з позивачем. Син сторін не досягнув річного віку, що позбавляє можливості позивачу подати позов про розірвання шлюбу. Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.12 Постанови від 21.12.2007 N 11 „Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК ( 2947-14 ), суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. За змістом зазначених положень суд може вирішити у порядку, на якій посилаються заявники лише заяву про встановлення подружжю режиму безстрокового окремого проживання у разі надання доказів, що є доцільність такого рішення, що пов'язано із фактичними взаєминами сторін. Статтею 119 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. З огляду на те, що із квітня місяця 2017 року сторони проживають окремо і не підтримують подружніх відносин, спору майнового характеру та спору про місце проживання дітей між ними немає, враховуючи характер відносин, що склалися між сторонами на даний час, тієї обставини, що сторони не бажають проживати спільно і ніхто не може примусити їх жити спільно, та враховуючи, що інститут сепарації є юридичним закріпленням одного із проявів права кожного з подружжя на особисту свободу, не суперечить Конституції України та не порушує права подружжя, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved