Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним за набувальною давністю права власності на земельну ділянку площею 0,3109 га за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 26.04.1999 року він на підставі договору купівлі-продажу будинку придбав в [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , і починаючи з 26 квітня 1999 року по теперішній час він зареєстрований та проживає у зазначеному будинку, користується ним безперервно, відкрито та добросовісно протягом 21 року. Згідно вказаного договору будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,3109 га. Відповідно до цього договору позивач сплатив продавцям грошові кошти в розмірі 8993,00 грн., які передав в повному обсязі. Будинок належав продавцям на підставі запису № 7 в погосподарській книзі Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області. Право власності на вказаний будинок позивач зареєстрував 03.03.2007 року, про що свідчить відповідний Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з тим, земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок площею 0,3109 га, була передана у приватну власність [PERSON] - матері продавців будинку - на підставі рішення виконавчого комітету Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 4/4 від 02.08.1995 року. Відповідно до цього рішення на ім`я [PERSON] було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР 18-10-29 від 22.01.1997 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 168. [INFO] [PERSON] померла, однак за нею до цього часу рахується зазначена земельна ділянка, яка складається з трьох земельних ділянок загальною площею 0,3109 га, яку ніхто із спадкоємців не успадкував. Позивач звертався до відповідача із заявою про передачу йому у власність цих земельних ділянок, однак отримав відповідь про те, що оскільки вказані земельні ділянки перебувають у приватній власності, то дане питання не входить до компетенції сільської ради. Посилаючись на те, що вказана земельна ділянка не була прийнята у встановлений законом термін, як спадщина спадкоємцями [PERSON] або набута іншим законним шляхом третіми особами, а він користується нею відкрито, безперервно і добросовісно, то просить суд визнати за ним право власності на вказані земельні ділянки площею 0,1716 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0289, площею 0,0756 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0288, та площею 0,0637 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0287. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та прохав їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився надавши заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п.п. 1,2 договору купівлі-продажу будинку від 26.04.1999 року [PERSON] придбав в [PERSON] та [PERSON] будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Медведівка Чигиринського району Черкаської області, і розташований на земельній ділянці розміром 0,31 га. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений завідуючою Чигиринською держнотконторою Кашицькою О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1017. Відповідно до п. 3 цього договору будинок належав продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі запису № 7 в погосподарській книзі Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області відповідно до довідки Медведівської сільської ради № 453 від 26.04.1999 року. У п. 4 договору зазначено, що позивач сплатив продавцям грошові кошти в розмірі 8993,00 грн., які передав в повному обсязі. Право власності на вказаний будинок позивач зареєстрував 03.03.2007 року, про що свідчить наявний в матеріалах позову Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13777964 від 03.03.2007 року, виданий Чигиринським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації. Судом також встановлено, що земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок позивача, була передана у приватну власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 4/4 від 02.08.1995 року, згідно з яким на ім`я останньої було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР 18-10-29 від 22.01.1997 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 168. З вказаного державного акту вбачається, що дана земельна ділянка складається з трьох земельних ділянок: площею 0,1716 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0289, площею 0,0756 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0288, та площею 0,0637 га, кадастровий номер 7125483500:02:001:0287. Судячи з даних Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.09.2019 року № НВ-7112021762019, № НВ-7112021832019 та № НВ-7112021842019, за [PERSON] обліковуються зазначені земельні ділянки загальною площею 0,3109 га. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.05.1999 року, [INFO] [PERSON] померла. Згідно даних Чигиринської державної нотаріальної контори № 905/01-09 від 08.10.2020 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 61985419 від 08.10.2020 року спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися, спадкові справи не відкривалися. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що протягом тривало часу безперервно, а саме з 1999 року і по даний час, відкрито та добросовісно користується земельними ділянками і має право на визнання права власності на них за набувальною давністю. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності». При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року (№ 175/4741/16), постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З досліджених матеріалів справи вбачається, що в даному випадку позивачу було відомо про те, що спірна земельна ділянка має власника, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу він придбав у [PERSON] і [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на спірній земельній ділянці, посилання на яку містяться в п. п. 1-2 вище зазначеного договору, який підписував позивач і з яким він був ознайомлений, і даний факт не спростовано позивачем належними та допустими доказами. А тому, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, так як останній в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем. Що стосується наданого відповідачем відзиву про визнання позову, то відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України суд може прийняти визнання позову відповідачем лише у разі, якщо позовні вимоги та визнання позову не суперечать законодавству, а тому суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed