Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 11 червня 2012 року його колишня дружина [PERSON] звернулась до міліції з заявою про викрадення ним її особистих документів шляхом вільного доступу, виклавши в даній заяві обставини, які не відповідали дійсності. 18.06.2012р. за місцем його роботи приходив дільничний інспектор Соснівського РВ УМВС [PERSON] для здійснення перевірки, хоча 14.06.2012р. постановою було відмовлено у порушенні кримінальної справи, скарги на неправомірні дії інспектора [PERSON] були розглянуті формально, внаслідок зазначених неправомірних дій відповідачів була принижена його честь, гідність, ділова репутація, чим завдана матеріальна та моральна шкода, яка полягала у перенесених моральних стражданнях та понесених витратах на лікування внаслідок погіршення стану здоров'я через постійний стрес, крім того на роботі позивач був переведений на нижче оплачувану посаду. Просить визнати, що поширені відповідачкою відомості не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, визнати, що [PERSON] та УМВС України в Черкаській област принижена його честь, гідність та ділова репутація, зобов'язати відповідачів спростувати дані факти шляхом офіційного звернення в УДСНС України в Черкаській області в присутності його батька та першого заступника управління [PERSON] в 10-денний строк з моменту набрання чинності рішення, стягнути з [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду в загальному розмірі 20 000 грн. по 10 000 грн. з кожного, моральну шкоду в загальному розмірі 20 000 грн. по 10 000 грн. з кожного, стягнути з УМВС України в Черкаській області - матеріальну шкоду 999,88 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., покласти на відповідачів судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що після розірвання шлюбу з позивачем мають конфліктні стосунки, вирішували спори з приводу стягнення аліментів на дитину, зменшення їх розміру. 11.06.2012р. звернулась до правоохоронних органів за заявою про викрадення у неї особистих документів - паспорта, закордонного паспорта, довідки про ідентифікаційний код, посвідчення водія, дипломів, атестату, які зберігались в помешканні, куди вільний доступ мав тільки її колишній чоловік, про що повідомила в заяві. 14.06.2012р., щоб не створювати конфлікт, звернулась з заявою про відсутність у неї претензій до позивача, хоча зазначені документи змушена була значний час відновлювати. Заперечуючи проти порушення прав позивача, вказувала, що її звернення не мало на меті принизити честь, гідність та ділову репутацію, а стосувалось звернення до компетентного органу з приводу захисту своїх прав, які вважала порушеними. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що 18.06.2012р. в інтересах [PERSON] прийшов за місцем роботи позивача, де в присутності заступника начальника ТУ МНС [PERSON], а також позивача та його батька, позивачу пропонував повернути документи, на що останній пояснив, що ніяких документів не брав, за порушення передбаченого КПК порядку перевірки був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Не оспорюючи вину у дисциплінарному порушенні, вказував на недоведеність позовних вимог про порушення честі, гідності, ділової репутації та спричинення матеріальної і моральної шкоди, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача УМВС Україн в Черкаській області Руденко Л.І. посилалась на відсутність підстав для задоволеня позову, вказуючи, що в Соснівському РВ УМВС заява відповідачки була розглянута без залучення сторонніх осіб та її результати викладені у постанові про відмову у порушенні кримінальної справи, яка не оскаржувалась позивачем. За скаргою позивача щодо дій інспектора [PERSON] була проведена службова перевірка та вжиті заходи реагування у вигляді притягнення до дисциплінарної відповідальності, заперечила проти порушення прав позивача, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.05.2012р. розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] 11.06.2012р. відповідачка звернулась до правоохоронних органів за заявою про викрадення у неї особистих документів колишнім чоловіком шляхом вільного доступу. Перевірка даної заяви здійснювалась дільничним інспектором Соснівського РВ м.Черкаси [PERSON], яким 14.06.2012р. було отримано пояснення у позивача [PERSON] про повідомлення щодо нього неправдивих показів, відповідачка звернулась з заявою, в якій просила перевірку не проводити, 14.06.2012р. була винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України. 18.06.2012р. дільничний інспектор Соснівського РВ м.Черкаси [PERSON] прийшов за місцем роботи позивача, де в присутності заступника начальника ТУ МНС України в Черкаській області [PERSON], а також [PERSON], позивачу запропонував повернути документи, на що останній пояснив, що ніяких документів не брав. Наказом № 95 від 25.07.2012р. за результатами службової перевірки за скаргою позивача [PERSON] притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення ст.227 КПК України. Статтями 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В судовому засіданні не знайшов підтвердження об'єктивними та переконливим доказами факт поширення відповідачами інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, порушення з вини відповідачів його особистих немайнових прав та завдання матеріальної і моральної шкоди, виходячи з наступного. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Встановлено, що звернення відповідачки до правоохоронного органу для захисту своїх прав не може вважатися поширенням неправдивих відомостей стосовно позивача, оскільки вказані відповідачкою відомості повідомлені з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Заява була подана не з метою принизити честь, гідність позивача, а була спрямована на вирішення до компетентного органу з метою захисту своїх прав, які відповідач вважала порушеними. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про звернення громадян» забороняється переслідувати громадян за подання заяви (звернення) до органів державної влади, оскільки звернення з заявою до органів державної влади - це право, яке гарантоване Конституцією України. Що стосується посилання позивача на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси суду від 03.05.2012р. про розірвання шлюбу, даним рішенням встановлено, що позивач при зверненні до суду вказував, що подружжя не ведуть спільне господарство з вересня 2011 року, проте факти наявності чи відсутності вільного доступу позивача до місця знаходження документів відповідачки не встановлювались вказаним рішенням. Оскільки по заяві відповідачки у встановленому законом порядку було прийняте процесуальне рішення про відмову у порушенні кримінальної справи, підстав для зобов'язання відповідачів спростувати викладені у заяві відповідачки відомості судом не встановлено. Факти, викладені в заяві до правоохоронних можна перевірити лише в порядку визначеному КПК України. Відповідно до ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я фізичній особі, зобов?язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні спору про відшкодування шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем шкоди, яка завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, вину відповідача, а також яких саме втрат майнового чи немайнового характеру він зазнав та яке саме їх вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем не надано суду доказів того, що спричинення йому моральних страждань та погіршення стану здоров'я в 2012-2015 роках мало місце з вини відповідачів. Наданий позивачем акт підтвердження дійсності нанесення шкоди поширенням інформації про скоєння злочину за підписами колег [PERSON], [PERSON], матері [PERSON], сестри [PERSON], а також покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про моральні страждання та пов'язане з цим ушкодження фізичного здоров'я позивача, суд вважає такими, що не підтверджують з достовірністю доводи позову, оскільки свідки сприймали дані відомості зі слів позивача, перебувають з ним відповідно у дружніх та родинних стосунках та не є спеціалістами у галузі психології та медицини, також дані покази спростовуються іншими зібраними по справі доказами. Згідно з висновком службової перевірки від 21.07.2012р. встановлено, що 18.06.2012р. розмова позивача з [PERSON] згідно пояснень [PERSON] та [PERSON] з боку [PERSON] відбувалась тактовно і ввічливо, без примусу та погроз. [PERSON] наказом від 25.07.2012р. був притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказом № 95 від 25.07.2012р. за порушення ст.227 КПК України, яке полягало в тому, що після прийняття процесуального рішення за заявою підстави для проведення додаткової перевірки були відсутні, тобто притягнутий за дисциплінарне порушення, яке не полягало у розголошенні відомостей про вчинення позивачем злочину. Посилання позивача про те, що з вини відповідачів він був неодноразово переведений на нижчі посади за місцем роботи спростовуються наказами по особовому складу № 81 від 01.08.2011р., № 8 від 19.04.2012р., № 18 від 24.05.2013 р., № 133 від 22.05.2014р., в яких підставами переведення позивача вказані його особисті рапорти, позивач не оскаржував зазначені накази, чим спростовані його доводи про те, що подання ним відповідних рапортів не відповідало його волі. Доводи позивача про понесення витрат на придбання ліків на загальну суму 20 999,88 грн. не підтверджені оригіналами платіжних документів про фактичну оплату вказаних коштів позивачем, надані позивачем копії товарних чеків не підтверджені листками медичних призначень, рецептами, оформленими у встановленому законом порядку, завіреними підписом та печаткою лікаря. Відповідно до медичних виписок позивач перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у 2012-2014 роках з приводу загострення хронічного захворювання органів травлення, опорно-рухового апарату, органів дихання, розтягнення зв'язок та травматичних вивихів, згідно з виписками з амбулаторної карти у листопаді 2014р. та травні 2015 року з позивачем проводились бесіди з психологом з приводу стану психоемоційного збудження, при цьому в наданій позивачем медичній документації відсутні лікарські висновки про те, що перенесені позивачем вищевказані загальні захворювання виникли в зв'язку з нервовими переживаннями з вини відповідачів, ряд хронічних захворювань та незадовільний стан здоров'я діагностувався у позивача також і в 2010-2011 роках згідно наданих ним медичних виписок. На підставі викладеного суд вважає недоведеним позивачем факт спричинення йому з вини відповідачів моральних страждань та завдання пов'язаної з цим моральної шкоди, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, завдання матеріальних збитків ушкодженням здоров'я, причинний зв'язок між діями відповідачів і заподіяння шкоди, що є підставою відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову відповідно до ст.88 ЦПК України суд відсутні підстави для покладання на відповідачів оплату понесених позивачів судових витрат по оплаті судового бору.

Outcome: dismissed