Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 25.09.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції; встановити систематичні побачення позивача з дочкою, а саме: у вихідні і святкові дні з 09-00 год. до 21-00 год., з можливістю відвідання дитиною місця проживання позивача, а також закладів і місць відпочинку і розваг дітей відповідного віку. В обгрунтування вимог позивач пояснив, що сторони тривалий час проживають окремо, спільне господарство не ведуть, спільного побуту не мають, позивач просив не надавати сторонам строк для примирення. Також у позовній заяві зазначено, що позивач погоджується з тим, щоб дочка проживала разом з відповідачем, але остання забороняє позивачу спілкуватись з дочкою, оскільки позивач відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов"язків та хоче брати участь у житті дитини просить встановити порядок спілкування. У позовній заяві позивач зазначив клопотання про розгляд справи без його участі. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 25.09.2010 року про що складено відповідний актовий запис №1637. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON]»ю Олександрівну, [INFO]. Згідно ст. 51 Конституції України\~ та\~ ст. 24 Сімейного Кодексу України\~ шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до\~ ст. 55 СК України\~ дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Згідно ч. 3\~ ст. 56 СК України\~ кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3\~ ст. 105 СК України\~ шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ ст. 110 цього Кодексу. Беручи до уваги викладене, оскільки сторони не бажають зберегти шлюб та погодились його розірвати суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає до задоволення. Згідно із ч. 8\~ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України\~передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до\~ст.9 Конституції України\~та ст.ст.2,\~8 ЦПК України, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Беручи до уваги наведені положення, ставлення позивача до виконання своїх батьківських обовязків, прагнення спілкування з дитиною та брати участь у її житті, суд вважає за можливе встановити порядок спілкування позивача з дитиною. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову, тобто 640 грн. 00 коп. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved