Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,135 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS], що належала [PERSON], який помер [INFO], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 00321, виданого Старокостянтинівською міською радою 04 серпня 1995 року. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, вони являються спадкоємцями в рівних частках останнього по закону, як представники першої черги (дочки), інших спадкоємців немає. В 1991 року батько подарував їм в рівних частках домоволодіння, яке розташоване на вищевказаній земельній ділянці. При цьому сам в 1995 році приватизував цю ж земельну ділянку, вже не будучи власником житлового будинку. За таких обставин вони не можуть оформити спадщини, оскільки нотаріус вважає Державний акт таким, що не відповідає вимогам законодавства України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник - адвокат [PERSON] підтримали обставини, викладені в позовній заяві, в обґрунтування заявлених позовних вимог та просили задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні визнала ситуацію коли, житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, перебувають у власності різних осіб, такою, не відповідає вимогам законодавства. Документально дані обставини пояснити не має можливості, так як за сплином часу всі документи знищені, крім рішення сесії та примірника Державного акту, які передані до архіву. При вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Згідно положень ст. ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, хто його пережив та батьки. Згідно положень ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в м. Старокостянтинові, про що складено відповідний запис № 414 згідно даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Старокостянтинівського районного управління юстиції Хмельницької області 15 грудня 2008 року. Зі змісту довідки виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Центр громади міста Старокостянтинова від 16 квітня 2013 року за № 3216 [PERSON] був зареєстрований та проживав на день смерті по [ADDRESS]. Позивачі на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду від 18 вересня 2013 року (справа № 683/2647/13-ц провадження № 2/683/1126/2013) про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, юридично прийняли спадщину, шляхом подання 21 жовтня 2013 року відповідних заяв до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори, в порядку ст. 1272 ЦК України. На підставі їхніх заяв була заведена спадкова справа № 735/2013 року до майна померлого (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 35457670, наданий Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 21 жовтня 2013 року). Зі змісту копій матеріалів даної спадкової справи, направлених суду нотаріальною конторою 13 грудня 2013 року за № 01-16, вбачається, що позивачки являються єдиними спадкоємцем до майна померлого. Інших спадкоємців, а також, передбачених законом, та ст. 1241 ЦК України, малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, немає. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшла земельна ділянка площею 0,135 га, в межах згідно з планом (опис меж: від А до Б землі [PERSON]; від Б до В землі [PERSON]; від В до А землі Старокостянтинівської міської ради) для обслуговування житлового будинку 0,100 га. і для ведення особистого підсобного господарства 0,035 га., що розташована на території Старокостянтинівської міської ради по [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 00321, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 04 серпня 1995 року на підставі рішення за № 114 п. 13 від 16 червня 1995 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 318. Постановою державного нотаріуса Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заваротної Т.В. від 18 листопада 2013 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дану земельну ділянку після смерті [PERSON] в зв'язку з тим, що власниками житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] являються позивачки на підставі договору дарування, посвідченого в 1991 році, а власником земельної ділянки за цією ж адресою, передбаченою для обслуговування даних житлового будинку з надвірними будівлями являється спадкодавець [PERSON] на підставі Державного акту, виданого в 1995 році. Що не відповідає вимогам законодавства, оскільки при переході права власності на нерухомість, земельна ділянка, на якій вона розташована повинна переходити у користування власників цих об'єктів. Тому вищезазначений Державний акт на право приватної власності на землю державним нотаріусом вважається таким, що не відповідає вимогам законодавства України. Відповідно до роз'ясень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року „Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, згідно змісту договору дарування, посвідченого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області 26 квітня 1991 року за р. № 1415 [PERSON] подарував в рівних долях [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. У відповідності до даних Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 00321, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 04 серпня 1995 року на підставі рішення за № 114 п. 13 від 16 червня 1995 року, власником земельної ділянки площею 0,135 га, в межах згідно з планом (опис меж: від А до Б землі [PERSON]; від Б до В землі [PERSON]; від В до А землі Старокостянтинівської міської ради) для обслуговування житлового будинку 0,100 га. і для ведення особистого підсобного господарства 0,035 га., що розташована на території Старокостянтинівської міської ради по [ADDRESS] визнано [PERSON]. Положеннями статті 30 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІ визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється у порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо заявленої позивачами земельної ділянки за № 14717305 від 16 грудня 2013 року та даних відповіді управління Держземагенства у Старокостянтинівському районі від 13 грудня 2013 року за № 5-1-7/1932 відсутні відомості про обмеження в її використанні. За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо спадкодавця [PERSON] за № 14714410 від 16 грудня 2013 року також відсутні відомості про обмеження. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності чи право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Проаналізувавши зібрані у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що спадкодавець [PERSON] за свого життя набув право власності на вищевказану земельну ділянку відповідно до закону і зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, що за його життя ніким оспорювалось та не оскаржувалось. Приймаючи до уваги те, що позивачі є його спадкоємцями за законом та прийняли спадщину, однак не можуть оформити право власності на вказане спадкове майно у зв'язку з невідповідністю фактичних обставин справи правовим вимогам земельного законодавства. При цьому в цивільному (позасудовому) порядку привести правовий статус земельної ділянки у відповідність до вимог земельного законодавства, після смерті її власника, не можливо, так як позивачі не являються ні власниками, ні законними користувачами земельної ділянки в розумінні ст. 125 ЗК України, тому права позивачів підлягають захисту, а наявність помилки не може бути підставою відмови у захисті права позивачів.

Outcome: approved