Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 16.08.1991 року позивач працювала медичною сестрою з повним робочим днем під землею в шахтах об`єднання ПАТ «Лисичанськвугілля». 31.05.2017 року позивач була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію. Шкідливі та небезпечні умови праці призвели до виникнення у позивача професійних захворювань: хронічний бронхіт ІІ ст. на фазі затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН ІІ ст., внаслідок професійного захворювання та відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності та визначено 30% втрати працездатності. За період праці на підприємствах ПАТ «Лисичанськвугілля», позивач підлягала дії пилу, концентрація якого перевищував ГДК (до 96,5 мг/м3, при ГДК - 4,0 мг/м3), профмаршрут більше 13 років шкідливого виробничого стажу. Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 11.02.2020 року№5/113 позивачу вперше встановлено професійне захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст. в фазі затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН ІІ ст. з 17.05.2018 року. Факт спричинення позивачу моральної шкоди полягає в її душевних стражданнях, які вона зазнала, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням своїх трудових обов`язків, та полягає у неможливості відновлення її здоров`я, порушенні її нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці Оскільки втрата працездатності спричинила позивачу фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв`язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, тому позивач вважає що їй відповідачем заподіяна моральна шкоду, яку вона оцінює у 200 000 грн. На підставі викладеного просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану професійними захворюваннями та їх наслідками у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 12.02.2021 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/941/21 було відкрито провадження у цій цивільній справі. 16.04.2021 представником відповідача надано відзив на позов, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог. 09.06.2021 та 06.10.2021 року позивачем надані клопотання про слухання справи у її відсутність. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що позивач зазнав значної моральної шкоди внаслідок професійного захворювання та втрати працездатності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду надала письмову заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду надала письмову заяву з проханням слухати справу у її відсутність, підтримала відзив на позовну заяву та просила відмовити в задвооленін позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правових відносин. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №033424 від 18.03.2020 р., [PERSON] , встановлено ІІІ групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності повторно 30% з 12.03.2020 року по 01.04.2022 року по хр. бронхіту ІІ. Дата перегляду 12.03.2022 р. Згідно з довідкою акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №142909 від 12.08.2020 р., [PERSON] , встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності - профзахворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.04.2022 року. Згідно з випискою із медичної карти хворого №126, виданою КУ «Територіальне медичне об`єднання м. Лисичанськ», [PERSON] встановлений діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст.. в фазі затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН ІІ ст. (два). Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 11.02.2020 року №5/113 [PERSON] вперше встановлено професійне захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст.. в фазі затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН ІІ ст. з 17.05.2018 року. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненою 09.08.1988 р. на ім`я [PERSON] , [INFO] , запис № 4 від 16.08.1991 року зарахована по переводу зі здравпункту шахти ім. Чеснокова м. Стаханова на поверхневий здравпункт шахти «Привільнянська» на підставі наказу №292 від 16.08.1991 р. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненою 31.05.2017 р. на ім`я [PERSON] , [INFO] , запис № 24 від 31.05.2017 року звільнена за власним бажанням, ст.. 38 КЗпП України. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.10.2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.09.2012 року, про що зроблено актовий запис № 9, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . Мотивувальна частина Відповідно до ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до п.5, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Також, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання. Таким чином, роз`яснення умов праці, позивач був попереджений про наявність шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Окрім того, згідно з рішенням Конституційного суду України від 08.10.2008 року № 20-рп\\2008р. статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що потерпіли від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Також відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю й душевних страждань, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Відповідно до п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я і наявність у нього професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є медичний висновок центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного характеру захворювання від 11.02.2020 року № 5/113. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними (п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 80000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 800 гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial