Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані відповідачі, але фактично не проживають більше п`яти років, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несуть інших витрат по утриманню будинку. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просить задовольнити. Крім того пояснив, що відповідачка [PERSON] є його донькою, а [PERSON] онукою. Підставою для звернення до суду з даним позовом стала неможливість оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Місце проживання доньки з онукою позивачу не відоме. Відомо, що донька проживає з чоловіком у цивільному шлюбі і вони винаймають житло. В якій школі навчається онука позивачу також не відомо. Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча про розгляд справи були повідомлені своєчасно, через Офіційний веб-портал «Судова влада України» Коропський районний суд Чернігівської області, у зв`язку з чим, суд за згодою позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судовому засіданні з позовом згодна частково, посилаючись на те, що права дитини будуть значно погіршені в разі задоволення позову в цій частині. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 9). Згідно довідки виданої Атюшівським старостинським округом Коропської селищної ради Коропського району, Чернігівської області [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживають з 01.09.2013 року. Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ' Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Оскільки реєстрація відповідачки [PERSON] у спірному будинку на даний час створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, зокрема, щодо оплати комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає, та неможливість реалізації права на отримання субсидії, суд дійшов висновку про те, що позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідач [PERSON] не проживає без поважних причин в будинку, що належить позивачу тривалий період часу - більш ніж один рік, не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратила до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірному будинку, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких остання змушена була виселитися зі спірного житла. Вирішуючи позов в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із таких обставин. Як вже зазначалось судом, при вирішенні позову про захист права власності особи підлягає встановленню судом наявність перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також суд при вирішенні позовних вимог у цій частині керується положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як встановлено судом, неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірному житлі, як малолітня дитина відповідача [PERSON] , яка є дочкою позивача. Вказана реєстрація була проведена за згодою позивача, що останнім не оспорюється. Таким чином, малолітня (на час реєстрації) [PERSON] у встановленому законом порядку набула право користування житлом. Факт реєстрації відповідача [PERSON] разом із малолітньою дитиною у будинку позивача, свідчить про їх незабезпечення на той час іншим житлом. За умови відсутності у матеріалах справи інформації про фактичне місце проживання [PERSON] , її забезпечення іншим придатним для проживання житлом, крім спірного, вирішення спору не в інтересах неповнолітньої дитини може мати негативні та невідворотні наслідки. Саме тому при вирішені цього позову суд у першу чергу виходить із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Крім того позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним йому жилим приміщенням. Суд враховує, що реєстрація неповнолітньої дитини не може порушувати право позивача на отримання субсидії з оплати житлово-комунальних послуг через відсутність у дитини будь-якого доходу. До органу опіки та піклування із питанням отримання дозволу на відчуження житла позивач також не звертався. Будь-яких доказів наявності інших перешкод у здійснені права власності на житло з боку неповнолітньої дитини, позивачем суду надано не було. За таких обставин, позовні вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом не підлягають задоволенню.

Outcome: partial