Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В позові від 17 червня 2015 року [PERSON] просив стягнути з головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області /надалі ГУ ДФС у Донецькій області/ середній заробіток за жовтень, листопад, грудень 2014 року в сумі 13917,72 грн., вказуючи що ГУ ДФС у Донецькій області не виплатило заробітну плату при звільненні за вказаний період. 07 липня 2015 року позивач уточнив позовні вимоги просив стягнути заробітну плату за жовтень, листопад, грудень 2014 року в сумі 18151,56 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 54167,00грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ГУ ДФС у Донецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час простою за період з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року в сумі 5919,20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 червня 2015 року по 07 липня 2015 року в сумі 2959,60 грн., в решті позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просив рішення суду змінити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позивач 02 лютого 2015 року звертався до відповідача із листом з вимогою про розрахунок, який було отримано 10 лютого 2015 року, з огляду на що, [PERSON] вважав що період затримки розрахунку про звільнення повинен братися для розрахунку середнього заробітку саме з цього часу. Також з рішенням суду не погодився відповідач, в апеляційній скарзі представник ГУ ДФС у Донецькій області просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким в позові відмовити вказуючи, що суд не повно з'ясував обставини що мають значення для справи, та не врахував, що 23 вересня 2014 року була проведена державна реєстрація юридичної особи ГУ ДФС у Донецькій області за новою адресою в м. Маріуполі та з 01 жовтня 2014 року призначено працівників в нову установу та поновлено табельний облік робочого часу, та не враховано того, що [PERSON] не приступив до виконання своїх посадових обов'язків та за період жовтень, листопад, грудень 2014 року не виконував жодної роботи. Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, за відсутності позивача від якого надійшла заява про розгляд справи без нього, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, та відхилити апеляційну скаргу відповідача з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював у відповідача з 27 лютого 2007 року, звільнений з ГУ ДФС у Донецькій області з 31 грудня 2014 року у зв'язку із відмовою від переведення за п. 6 ст. 36 Кодексу законів по працю України /надалі КЗпП України/ та на час звільнення відповідач не здійснив виплату всіх сум які належали позивачу, а саме не виплачено середній заробіток який зберігався за працівником за час простою за період з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року в розмірі 5919,20 грн. Також суд дійшов висновку що позивач має право на відшкодування середнього заробітку, та суд враховуючи, що в день звільнення [PERSON] не працював і звернувся із вимогою про проведення з ним розрахунку тільки 17 червня 2015 року, стягнув з ГУ ДФС у Донецькій області середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 червня 2015 року по 07 липня 2015 року в сумі 2959,60 грн. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, однак висновки суду не відповідають обставинам у справі. Вирішуючи спір про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень Кодексу законів про працю України /надалі КЗпП/. Так, згідно із ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, та якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до роз'яснень, викладених в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Та вірні висновки суду про те, що з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року на ГУ ДФС у Донецькій області мав місце простій, що підтверджено наявним у справі наказом Міністерства доходів і зборів України № 381 від 08 липня 2014 року «Про встановлення постою у роботі територіальних органів Міндоходів» та наказом Міністерства доходів і зборів України № 256 від 07 листопада 2014 року «Про переміщення та закінчення простою». Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ст. 34 КЗпП України). Згідно з ч. 6 ст. 113 КЗпП України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Відповідно до змісту наведених норм суд першої інстанції дійшов вичерпного висновку про право позивача на отримання середнього заробітку, як оплати праці за час простою, що входить до структури заробітної плати /ст. ст. 1, 2, 12 Закону України "Про оплату праці/. Вирішуючи спір про стягнення із ГУ ДФС у Донецькій області середнього заробітку за час простою апеляційний суд враховує що відповідачем не надано доказів щодо повідомлення позивача до 01 жовтня 2015 року про відновлення роботи підприємства за новою адресою в м. Маріуполі з цього часу, також в матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості з приводу того, що із 01 жовтня 2015 року всі працівники приступили до виконання роботи та щодо обізнаності позивача про те, що ГУ ДФС у Донецькій області поновило роботу з 01 жовтня 2015 року. Отже, не спростовані аргументи позивача з приводу невиплати з вини відповідача належних йому при звільненні сум та судом вірно здійснений розрахунок середнього заробітку який зберігався за [PERSON] за час простою, та складав 5919,20грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. Саме з цих вимог закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України виходить колегія суддів апеляційного суду при вирішенні цієї справи, та вважає вірні висновки суду про те, що по вині відповідача не проведено розрахунок з відповідачем в день звільнення, та суд обґрунтовано застосував відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП та стягнув середній заробіток, оскільки відповідачем не надано суду доказів щодо вжиття заходів направлених на своєчасну виплату середнього заробітку за час простою та здійснення повного розрахунку при звільненні працівника. При цьому, позивачем спростовані висновки суду з приводу моменту пред'явлення вимоги про проведення розрахунку при звільненні, оскільки в матеріалах справи наявний лист від 02 лютого 2015 року адресований ГУ ДФС у Донецькій області, який отриманий останнім 10 лютого 2015 року та із змісту якого вбачається що позивач пред'явив вимогу про проведення з ним розрахунку при звільненні. У той же час, у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи /п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"/. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існував спір щодо розміру належних позивачу сум при звільнені, а тому в апеляційного суду є підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з врахуванням істотності цього розміру порівняно із середнім заробітком. Разом з тим, можна погодитися з висновком суду і щодо самого розрахунку середнього заробітку за час затримки. Так, з довідки ГУ ДФС у Донецькій області № 437/05-99-05-02-13-2 від 23 вересня 2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата складала 211,40 грн. Та, після звільнення з моменту пред'явлення вимоги 10 лютого 2015 року до дня кінцевого розрахунку, в межах позовних вимог до 07 липня 2015 року, графік виходів позивача по відповідній професії передбачав 100 робочих днів. Таким чином, виходячи із середньоденної заробітної плати у 211,40 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку складав 21140,00грн. (211,40 грн. х 100 днів). Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 10 лютого 2015 року по 07 липня 2015 року склав 21140,00 грн., та з урахуванням принципу співмірності розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зменшити до 1000,00 грн., у зв'язку з чим апеляційна скаргу [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині вимог позивача про стягнення середнього за весь час затримки розрахунку при звільненні. Що стосується доводів апеляційної скарги ГУ ДФС у Донецькій області, апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки простій в роботі установи з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року було запроваджено відповідно до наявного у справі наказу Міністерства доходів і зборів України № 381 від 08 липня 2014 року «Про встановлення постою у роботі територіальних органів Міндоходів», також закінчення простою та скасування наказу мало місце на підставі іншого наказу Міністерства доходів і зборів України № 256 від 07 листопада 2014 року «Про переміщення та закінчення простою». З огляду на встановлені факти, обставини викладені в апеляційній скарзі ГУ ДФС у Донецькій області з приводу проведення державної реєстрація юридичної особи ГУ ДФС у Донецькій області з 23 вересня 2014 року за новою адресою в м. Маріуполі та щодо поновлення роботи ГУ ДФС у Донецькій області з 01 жовтня 2014 року, з огляду на те, що відповідач не довів що всі працівники приступили до виконання роботи та існують відповідні рішення вищестоящої організації про закінчення простою станом на 01 жовтня 2014 року, не являються належним правовим обґрунтуванням заперечень відповідача. Відповідач в апеляційній скарзі не навів жодного аргументу здатного переконати апеляційний суд дійти іншого висновку. Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку є необґрунтованим, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та часткового задоволення позову в цій частині. В решті рішення суду є законним та обґрунтованим та відсутні підстави для його скасування.

Outcome: partial