Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в такому будинку. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що будинок зареєстрований за позивачем на праві власності. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 19 липня 2019 року № 485 виконавчим комітетом Тупичівської сільської ради, у даному будинку зареєстровані троє людей: позивач і відповідачі. Однак відповідачі близько двох років у будинку не проживають, однак враховуються при нарахуванні комунальних платежів, чим порушуються права позивача. На підставі ч.2 ст. 405 ЦК України позивач вважає, що відповідачів у судовому порядку слід визнати такими, що втратили право користування житлом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив постановити судове рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнала, вказала, що не має іншого житла і що внаслідок працевлаштування в іншій області вимушена проживати у матері у Броварському районі. З позивачем шлюб розірвано 27 листопада 2018 року у судовому порядку і рішення суду набрало законної сили 06.01.2019 року. З того часу сумісне проживання стало неможливим. Проте будинок, з якого позивач виявив намір виписати відповідачів належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний у період їх шлюбу за спільні кошти. Виплачували кошти частинами: перша частина була сплачена у 2000 році, а решта сплачена кількома платежами продавцям Приходько рівними частинами. Це були кошти подружжя. Таким чином, відповідач вважає себе таким же власником як і позивач. Реєстрація будинку за позивачем відбувалось за їх домовленістю, однак право спільної сумісної власності фактично такою реєстрацією не спростовується. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнав, вказав, що у нього фактично відсутнє житло, де він може оформити реєстрацію. Винаймає житло в іншій області, однак такий найм не передбачає можливості оформити реєстрацію. Будинок належить як позивачу, так і його матері, він був зареєстрований як член сім`ї матері, а вона не заперечує його реєстрації у будинку, що належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. Заслухавши сторін, дослідивши докази у справі, визначившись з правовою нормою, що підлягає для застосування до правовідносин сторін, суд дійшов висновку, що законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Тупичівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області 04 вересня 1998 року (актовий запис № 06) до часу розірвання шлюбу у судовому порядку згідно рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.11.2018 року, яке набрало законної сили 08.01.2019 (а.с.49-51). За часів шлюбу подружжя [PERSON] у громадян [PERSON] придбали житловий будинок [ADDRESS] . У 2005 році сторони зареєстрували своє місце проживання за наведеною адресою (а.с.9-10). У 2017 році на [PERSON] як голову сім`ї зареєстровано право власності на наведений будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.11). Позивачем [PERSON] в суді визнається, що будинок [ADDRESS] був придбаний подружжям [PERSON] за спільні кошти. Обставини, які визнаються учасниками справи, в силу положення ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положення ч.2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Поширити на правовідносини сторін наведену норму неможливо. Згідно ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливає місце проживання власника і місце знаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, підстав для визнання колишньої дружини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, не встановлено. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Крім того, позовна давність для її звернення із позовом про розподіл майна, на момент пред"явлення позову [PERSON] не закічилась. Співвласник квартири не може бути виселений з такої квартири, оскільки це порушує його право власності, навіть якщо такий співвласник у цій квартирі фактично не проживає. Вказане знайшло підтвердження і в Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц. Щодо прав [PERSON] на користування зазначеним житлом, то вони є похідними від прав його матері - [PERSON] (співвласника) і оскільки у відповідача такі права виникли з її волі тільки їй належать права вимоги до цього відповідача. Позивачу ж у задоволенні його вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed