Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та поділ майна. Під час розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та просила встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу на момент придбання автомобіля Mitsubishi Lancer 2,0 синього кольору, державний номер [NUMBER], тобто 23.05.2012 року, стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 61 922,50 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила про те, що з весни 2004 року вона почала проживати разом з відповідачем та по 2005 рік мешкали в орендованій квартирі по [ADDRESS]. В 2007 році сторони купили 2-кімнатну квартиру по [ADDRESS], в якій протягом 3-х років робили ремонт проживаючи весь цей час на квартирі по [ADDRESS]. 23 травня 2012 року на спільні кошти сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом, автомобіль Mitsubishi Lancer X синього кольору, державний номер [NUMBER], вартістю 15 500 доларів США, який пізніше був проданий відповідачем без згоди позивача. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, встановити факт проживання однією сім'єю та стягнути з відповідача грошову компенсацію за проданий автомобіль у розмірі половини його вартості у сумі 61 922. 50 грн. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Також позивач в судовому засіданні пояснила, що після отримання нею від відповідача тілесних ушкоджень з 24.07.2013 року не проживала разом ним, у зв'язку з чим не знала про продаж спірного автомобіля відповідачем. Про продаж їх спільного автомобіля їй стало відомо зі слів відповідача. Також позивач пояснила, що вона ніколи не давала свою згоду на продаж спірного автомобіля та своєї згоди на його передання для продажу батьками відповідача не надавала, та що спірний автомобіль у їх власності та користуванні перебував аж до моменту коли вона почала проживати окремо від відповідача, тобто 24.07.2013 року. Окрім того позивач пояснила, що дійсно отримувала від матері відповідача [PERSON] у 2007 році в борг грошові кошти на купівлю квартири, однак вказаний борг повернула у 2007 року. Будь-яких грошових коштів за проданий автомобіль вона від відповідача чи інших осіб не отримувала. Відповідач в судовому засіданні проти позову в частині стягнення компенсації частини вартості автомобіля заперечував. Позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю визнав, та пояснив, що спірний автомобіль Mitsubishi Lancer X був придбаний ним разом з позивачем за спільні кошти під час їх спільного сумісного проживання однією родиною. На момент їх спільного придбання квартири у позивача не хватило власних коштів у зв'язку з чим вона за договором позики взяла в борг у матерій відповідача грошові кошти, які не змогла повернути. У зв'язку з необхідністю повернення вказаних коштів на вимогу матері він вирішив з власної ініціативи передати спірний автомобіль своїм батькам для того щоб останні здійснили його продаж, та отримані за це кошти забрали в рахунок погашення боргу позивачки перед матір'ю відповідача. Прийнявши таке рішення відповідач спірний автомобіль передав своїм батькам, оформивши при цьому довіреність на його продаж на ім'я свого батька [PERSON], про що попередив позивачку. На що остання повідомила про свою згоду. На момент передачі автомобіля батькам вони з позивачкою проживали однією родиною, окремо почали проживати з серпня 2013 року. На виконання домовленості батьки відповідача здійснили продаж вказаного автомобіля, та отримані від його продажу кошти залишилися у батьків відповідача. Він та позивач вказані кошти від продажу автомобіля не отримували та ними не розпоряджалися. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач не заперечує того факту, що автомобіль було придбано відповідачем разом з позивачем під час їх спільного сумісного проживання однією сім'єю. При цьому представник відповідача зазначила, що автомобіль вибув з володіння сторін під час знаходження їх у шлюбі, та згода другого з подружжя на відчуження рухомого майна законодавством не передбачена. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю відповідача та їй відомо, що сторони перебували у шлюбі та через деякий час розійшлися. Також свідок пояснила, що перед купівлею сторонами спільної квартири у 2007 році вона надала в борг позивачу грошові кошти, однак [PERSON] їх не повернула. У зв'язку з матеріальними труднощами вона у 2013 році вона була вимушена просити позивачку повернути їй борг. Після чого за домовленістю з позивачем вони вирішили, що син з невісткою передадуть їм з чоловіком спірний автомобіль для реалізації, а отримані від його продажу кошти залишить собі в якості компенсації боргу [PERSON] В травні 2013 року її сином було передано автомобіль, який пізніше був проданий нею за 13 500 доларів США. Гроші від продажу автомобіля свідок залишила собі та не передавала їх сину та невістці. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання допитаного у судовому засіданні свідка дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу. Судом встановлено та визнається відповідачем факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] на час придбання автомобіль Mitsubishi Lancer 2,0, тобто 23 травня 2012 року. Відповідно до повторно виданого свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 06 серпня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2013 року (а.с. 8, 109-110). З інформації наданої Управлінням Державтоінспекції ГУ МВС України в Харківській області вбачається, що 23 травня 2012 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль Mitsubishi Lancer 2,0 INTENSE, кузов номер [NUMBER] (а.с. 84-87). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане правило містить і ч.3 ст. 368 ЦК України. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерела і час його придбання. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Отже, набуте під час проживання однією сім'єю майно є спільною сумісною власністю сторін, на яке сторони мають рівні права. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], від 25.07.2013 року відповідач [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продавати, обміняти, здати в оренду, застрахувати тощо) належним йому автомобілем Mitsubishi Lancer 2.0 INTENSE, кузов номер [NUMBER] (а.с.40). Із заперечень відповідача на позовну заяву слідує, що він визнає той факт, що автомобіль є спільним майном його та позивачки, але вказує, що він проданий за усної згоди позивача та вказані грошові кошти були направлені на задоволення боргових зобов'язань позивача перед [PERSON] Однак, відповідачем не доведено цих обставин належними і допустимими доказами, оскільки стосовно згоди позивача на продаж автомобіля, сам відповідач у своїх поясненнях вказує на те, що ним з власної ініціативи було передано спірний автомобіль для реалізації батькам, про що він попередив позивачку. Доказів того, що позивач дійсно надала згоду на розпорядження автомобілем, останній не надав. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність доказів надання згоди позивачем [PERSON] на продаж автомобіля, та відсутністю доказів отримання нею половини коштів від його продажу. Зокрема показаннями свідка [PERSON] та поясненнями самого відповідача підтверджується, що грошові кошти від продажу спірного автомобіля не були використані на потреби родини сторін та за згодою відповідача не передавалися позивачу. Враховуючи, що на час розгляду справи відповідач здійснив відчуження автомобіля спірного автомобіля без погодження з позивачкою, не надавши останній грошову компенсацію за належну їй частку в автомобілі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 частини проданого транспортного засобу. При цьому, вирішуючи питання про вартість проданого автомобіля, суд бере до уваги як належний та допустимий доказ довідку - рахунок ТОВ «Планета Плюс Авто» № 31183 від 26.07.2013 року, яка видана на підставі експертної оцінки спірного автомобіля під час якої проводився його технічний огляд і зазначений доказ засвідчує оцінку та продаж вказаного автомобіля за 100 000 грн. (а.с.93). Вказана вартість автомобіля також підтверджується копією договору комісії ТОВ «Планета Плюс Авто» № 137/07 укладеним між [PERSON], та [PERSON], згідно до даних якого продаж автомобіля Mitsubishi Lancer 2,0 [PERSON] [PERSON] вчинено за 100 000 грн(а.с.92). Суд може не прийняти до уваги наданий представником позивача звіт № 21/01/2014 про оцінку транспортного засобу від 21.01.2014 року про ринкову ціну автомобіля [NUMBER], яка складає 120220 грн., у зв'язку з тим, що зазначений звіт ґрунтується лише на ціновій інформації у „Бюлетені автотоварознавця" № 74, ідентифікація спірного автомобіля проводилася на підставі даних його ідентифікаційного номеру та реєстраційної картки, без проведення технічного огляду цього транспортного засобу (а.с.102-103). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуюче наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту її спільного проживання з [PERSON], однією сім'єю 23 травня 2012 року підлягають задоволенню, а позовні вимоги позивача в частині в частині поділу майна, підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути ? частку вартості автомобіля Mitsubishi Lancer 2,0 у розмірі 50 000 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial