Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, належних сум у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за невиплачену в строк заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № 02-61/к від 23.05.2019 р. його було прийнято на посаду спеціаліста групи оперативного контролю дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» з 24.05.2019 р. Відповідно до наказу від 27.12.2019 р. позивача було переведено на посаду начальника служби охорони дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» з 01.01.2020 р. Наказом від 13.02.2020 р. № 02-229/к його звільнено з 13.02.2020 р. за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Посилаючись на те, що в день звільнення підприємство не виконало вимоги ст. 116 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача: 5611,00 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - заборгованість із заробітної плати за лютий 2020 р.; 5718,31 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; 9578,15 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - заборгованість із заробітної плати за січень 2020 р.; 20700,46 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (за період з 14.02.2020 р. по 27.03.2020 р.). В процесі розгляду справи позивач подав заяву, в якій просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на день постановлення рішення. Ухвалою суду від 31.03.2030 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання 22.04.2020 р. 22.04.2020 р. розгляд справи відкладено на 04.06.2020 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті. 04.06.2020 р. розгляд справи відкладено на 13.08.2020 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, що зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.65-67). Представник відповідача АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, які викладені у відзиві на позов (а.с.51-53) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с.85-91). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з 24.05.2019 року на посаді спеціаліста групи оперативного контролю дирекції з захисту ресурсів згідно наказу № 02-61/к від 23.05.2019 року. Відповідно до наказу від 27.12.2019 р. позивача було переведено на посаду начальника служби охорони дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» з 01.01.2020 р. Наказом від 13.02.2020 р. № 02-229/к [PERSON] звільнено з 13.02.2020 р. за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно ст. 43 Конституції України право на одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, працівник має право припинити трудовий договір за угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що на час звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним розрахунок. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який відповідачем в процесі розгляду справи не спростований, заборгованість із заробітної плати за лютий 2020 р. складає 5611 грн., заборгованість із заробітної плати за січень 2020 р. складає 9578,15 грн. Таким чином, залишок заборгованості підприємства по заробітній платі перед позивачем складає 15 189,15 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 5718,31 грн. за вирахуванням податків, зборів та загальнообов`язкових платежів, суд виходить з наступного. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що після звільнення позивача, належна до виплати сума компенсації за невикористані відпустки не виплачена. Для визначення розміру вказаної компенсації суд враховує Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. За змістом абз. 1 п.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Трудове законодавство зобов`язує роботодавця повністю розрахуватися із працівником, якщо той звільняється. Нарахування компенсації за невикористану відпустку є одним із таких обов`язків роботодавця (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (Закон про відпустки) та ч. 4 ст. 83 КЗпП). Виходячи з наданих суду доказів, суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, і приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення суми компенсації за невикористані відпустки у розмірі 5718,31 гривень за вирахування податків, а отже суд погоджується із розрахунком, наданим позивачем, адже зазначений розрахунок виконаний з врахуванням вимог абз. 1 п. 2 вказаного Порядку. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, а також всіх належних до виплати компенсацій при звільнені, які зводяться до того, що затримка розрахунку з позивачем допущена, у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення арешту на рахунки відповідача, тобто не з його вини, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на переконання суду є неспроможними. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, з урахуванням кількості робочих днів затримки розрахунку при звільненні та заяви позивача про збільшення позовних вимог - розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку за період з 14.02.2020 по 13.08.2020 року становить 108839,64 грн., в тому числі податки, збори та загальнообов`язкові платежі, що становлять 21223,73 грн., виходячи із розрахунку (598,02 (середньоденна заробітна плата) х 182 (календарні дні) = 87615,91 грн.). При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за невиплачену в строк заробітну плату у розмірі 840,80 гривень. З наведених підстав суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved