Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" з позовом в порядку Закону України "Про захист прав споживача" про застосування наслідків недійсності (нікчемного) правочину. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27.01.2016 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір № 003201 фінансового лізингу. Договір був ними підписаний. Повіривши інформації наданій представником відповідача він підписав договір та відповідно до його умов сплатив на користь відповідача 36000 грн. адміністративний платіж. Після ретельного ознайомлення зі змістом вказаного договору Позивач прийшов до висновку, що підписаний ним договір є нікчемним в розумінні ст.ст. 203, 215, 220 ЦК України. Позивач вказує, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивач зазначає, що з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач наголошує, що договір № 003201 від 27.01.2016 року нотаріально не посвідчено. На підставі ст.ст. 3,4,11,15,88,110 ЦПК України, ст.ст. 203,215,216,220,799,806 ЦК України Позивач прохає стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 36000,00 гривень в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу № 003201 від 27.01.2016 року. Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. З таким рішенням не погодився Позивач та звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності, дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами по справі вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить всі істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними (нікчемним) у встановленому законом порядку. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у цивільно-правових відносинах урегульованих договором фінансового лізингу. Договір фінансового лізингу № 003201 від 27.01.2016 року, укладений та підписаний між Позивачем та відповідачем. Договір вступив у дію з моменту його підписання та діє 78 календарних місяців, але у будь якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами п.2.1. вказаного договору. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Згідно умов вказаного договору відповідач брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль Ford Focus вартістю 13333.33 доларів США ) у власність та передати його в користування Позивачеві. Вказаний договір нотаріально не був посвідчений. Пунктами 9.1, 9.2, 9.3 визначено, що авансовий платіж складає 50 % від вартості предмету лізингу та підлягає сплаті впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені в Додатку №1. Відповідно до додатку № 1 до договору лізингу розмір адміністративного платежу становить 10 % - 1333,33 доларів США. На виконання договору, 27 січня 2016 року позивач сплатив відповідачеві адміністративний платіж згідно договору в сумі 36000 гривень що підтверджується копією квитанції № 1567 ( а.с.23). У відповіді на лист позивача відповідач зазначив, що після сплати всіх передбачених договором платежів, протягом 120 робочих днів предмет лізингу йому буде переданий. Відповідач зазначив, що умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами і запропонував позивачеві за додатковою інформацією звернутися на гарячу лінію вказавши номера служби. ( а.с.12). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, які є обовязковими для всіх судів в силу ст.360-7 ЦПК України. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи наведену норму закону грошові кошти в розмірі 36 000 грн. підлягають стягненню з відповідача саме в порядку повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу. За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно ч.1, 3ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 1344 грн.

Outcome: approved