Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

ДП «Антонов» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що оскільки відповідач понад шість місяців не проживає в наданому йому раніше для проживання приміщенні гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], наданим ліжко-місцем в ньому не користується такий є таким, що втратив право на користування ним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що 26.03.1992 року відповідачу було надано ліжко-місце в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] для проживання, оскільки той працював на ДП «Антонов». Проте, в подальшому його було звільнено із займаної посади згідно наказу від 18.03.2013 року відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України заздійснення прогулів без поважних причин, після чого [PERSON] місце проживання в гуртожитку залишив, забравши всі свої особисті речі. Після чого житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, у зв"язку з чим втратив право користування ним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, в подальшому шляхом направленя судової повістки про виклик сторони у судове засідання за адресою реєстрації проживання відповідача. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачу були також напралені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п"ятнадцятиденний сторк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроюлено ним так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, свідків, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огяду на таке. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на балансі ДП «Антонов» перебуває гуртожиток за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 4.1 Статуту ДП «Антонов» затвердженого наказом ДК "Укроборомпром" від 27.12.2017 року за № 445 майно позивача є державною власністтю, яке закріплене за ДП «Антонов» на праві господарського відання. Встановлено судом і те, що відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеному вище гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з 1992 року, протебільше шести місяців в ньому без поважних причин не проживає. Так, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка працює завідувачем вказаного гуртожитку та [PERSON], який працює застуником начальника управління соціального розвитку ДП «Антонов» під присягою суду пояснили, що [PERSON] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2013 року, його особисті речі там відсутні, раніше наданим йому для проживання ліжком-місцем не цікавиться, свої права на нього не заявляє, комунальні платежі не сплачує, де він зараз фактично проживає і що з ним їм не відомо. Частиною першою статті 15 ЦК Українивстановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 03 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК Української РСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Отже, на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15 та у постанові ВС з подібних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1762 грн. 00 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved