Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Заявник звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області із заявою у якій просить встановити факт смерті його матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України у м. Донецьк. Вказана заява вмотивована тим, що [PERSON] є його матір`ю, на момент смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану 18.02.2020 року відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , оскільки ним подано документ, виданий на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Необхідність встановлення факту смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про її смерть, виданого уповноваженим органом державної влади України, зумовлено неможливістю відкриття спадкової справи. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час, місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Заявник звернувся до суду із заявою про розгляд справи без її участі та підтриманням заявлених вимог з підстав, викладених у вказаній заяві. Представник заінтересованої особи надіслав до суду заяву, за змістом якої просив розгляд заяви проводити за його відсутності його участі та вказав на відсутність заперечень щодо задоволення заявлених вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, якими передбачено невідкладний розгляд справи вказаної категорії, неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не з`явився. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є родичем померлої [PERSON] , а саме її рідним сином, що підтверджується копією його свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.06.1964 року Куйбишевським районним бюро РАЦС м. Донецьк. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Ватутінської міської ради Черкаської області № 7126000081 від 06.11.2014 року [PERSON] взятий на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території України з м. Донецьк у м. Ватутіне Черкаської області. [PERSON] була громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 13.07.1999 року Куйбишевським РВ ДМУ України в Донецькій області. Про факт смерті [PERSON] [INFO] у м. Донецьк свідчить копія лікарського свідоцтва про смерть № 6, виданого КУ „ЦПМСП № 8 м. Донецьк", у якому причиною смерті вказано хронічна серцево-судинна недостатність, а також свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] , видане 10.01.2020 року Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Померла [PERSON] була похована [INFO] [PERSON] , заявником у справі, на кладовищі по вул. Ісакова с. Лозівське , що підтверджується свідоцтвом про поховання від 14.01.2020 року серії [NUMBER] . Судом встановлено, що м. Донецьк міститься у Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» на строк до 31 грудня 2020 року включно, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України. З огляду на вказане, суд вважає встановленим те, що станом на дату розгляду справи м. Донецьк віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту смерті [PERSON] у судовому порядку в порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, а саме: лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] від 10.01.2020 року № 6, свідоцтва про смерть [PERSON] від 10.01.2020 року серії [NUMBER] , свідоцтвом про поховання [PERSON] від 14.01.2020 року серії [NUMBER] , суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейського суду з прав людини вказав, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості допустимих доказів вказані вище документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для захисту інтересів заявника. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що [PERSON] , яка є матір`ю заявника, померла [INFO] у м. Донецьк, яке на час її смерті та ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому наявні достатні підстави для задоволення заявленої вимоги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Водночас відповідно до змісту ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved