Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір майнового лізингу №758015 від 05.10.2015, укладений між ним та відповідачем, та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти згідно умов договору майнового лізингу №758015 від 05.10.2015 у розмірі 140000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладання 05.10.2015 р. між ним та ТОВ "Транстехсервіс Автограунд» договору фінансового лізингу №758015, згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування сільськогосподарський трактор МТЗ-82.1.26, повна вартість якого складає 200000 грн., а він зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. На виконання умов укладеного договору було сплачено140000,00 грн. Проте, предмет лізингу так і не було передано лізингоодержувачу. На момент звернення до суду відповідач взагалі ігнорує позивача, трактор не передав, кошти не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, нічого не пояснює. Крім того, даний договір лізингу не був посвідчений нотаріально, що, на його думку, є підставою для визнання договору недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечуує. Відповідач, який про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання повторно не з'явився, до суду повернулися конверти з рекомендованими повідомленнями з позначками «за закінченням терміну зберігання». За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.10.2015між позивачем, та відповідачем, лізинговою компанією ТОВ «Транстехсервіс «Автограунд», було укладено договір майнового лізингу № 758015 (далі договір), що підтверджується копією договору (а.с. 11-21). Відповідно до пунктів 2.1., 3.1. договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування сільгосп трактор МТЗ -82.1.26, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.2.2. договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів та починається з дати підписання сторонами Акту приймання передачі предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Згідно п.3.2. договору вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Як вбачається з Додатку №1 (а.с.22) та додатку №3 (а.с.24) до договору майнового лізингу №758015 від 05.10.2015, вартість предмету лізингу становить 200000 грн., авансовий платіж -100000 грн., щомісячний платіж -8333,33 грн., вартість фінансування 40000 грн., комісія за передачу (3%) -6000 грн. (а.с.22). Відповідно до п.5.1. договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Згідно п.5.2 договору лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмет лізингу в додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2 даного Договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати вартості фінансування. Як вбачається з п.7.1. -7.2. договору, він вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання договору. Строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в Додатку №2 до цього договору (а.с.15), якщо інше не передбачено умовами додаткових угод до даного договору. Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2015 р. позивачем на виконання умов договору лізингу на рахунок відповідача був сплачений перший платіж (оплата вартості фінансування) у розмірі 40000 грн., що підтверджується квитанцією від 05.10.2015 (а.с.25). 06.10.2015 [PERSON] перерахував на рахунок відповідача авансовий платіж за договором лізингу у розмірі 200000 грн. (а.с.26). 09.10.2015 [PERSON] перерахував на рахунок відповідача авансовий платіж за договором лізингу у розмірі 800000 грн. (а.с.27). Судом встановлено, що акт приймання передачі сторонами не складався, а предмет лізингу (трактор МТЗ -82.1.26) позивачу передано не було. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Положеннями ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно з ч. 2ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Отже договір №758015 від 05.10.2015, укладений сторонами у справі є договором фінансового лізингу. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи ч.1 ст. 220 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1, 2ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що згідно з ч. 4 ст.203, ч. 1,2ст.215, ч. 1 ст.220 ЦК України спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Аналогічної правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, у постанові від 11.05.2016 у справі №6-65цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду при вирішенні даної справи. З огляду на викладене, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним. Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТОВ «Транстехсервіс «Автограунд»» в загальному розмірі 140000 грн., а транспортний засіб позивач так і не отримав, то передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1400 грн.

Outcome: approved