Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним із сторін право власності на Ѕ зазначеної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.11.1985 р. між сторонами був укладений шлюб, який розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.10.2017 р. За час перебування у шлюбі за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1994 р. була придбана квартира [ADDRESS] , а отже вона є спільною власністю подружжя і відповідно до ст.70 СК України частки сторін у даному майні є рівними. Крім того, позивач зазначає, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ним на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району 03.04.1993 р. набуто у приватну власність квартиру [ADDRESS] , яка є особистою власністю позивача. 30.08.2006 р. зазначена квартира була відчужена за 3333000 гривень на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., реєстровий № 3409 і в той же день позивачем придбана квартира [ADDRESS] за 15000 гривень. Оскільки квартира [ADDRESS] придбана за кошти, отримані від реалізації квартири, що була власністю позивача, останній просить визнати її особистою власністю та не включати до складу майна, що є спільним майном подружжя. Відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , відповідно до якого просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , а квартиру [ADDRESS] визнати спільним майном подружжя, яке поділити, визнавши за кожною із сторін право власності на Ѕ зазначеної квартири. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтувала тим, що в період перебування у шлюбі на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал», вона набула в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] , яку на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1994 р. відчужила за 103000000 карбованців. В той же день, вона уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , на підставі якого набула право власності на кв. [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що зазначена квартира була придбана за 110000000 карбованців, з яких 103000000 карбованців, кошти від реалізації квартири, що належала їй на праві власності, а 7000000 були її особистими коштами, які вона отримала від матері в якості повернутої позики, ще до шлюбу. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти відповідачки, остання просить визнати її особистою власністю. Крім того, відповідач зазначає, що єдиним майном, яке було придбано сторонами за час шлюбу є кв. [ADDRESS] , в зв`язку з чим просить визнати її спільним майном подружжя та поділити між сторонами в рівних частках. В ході розгляду справи позивач та його представник підтримали позовні вимоги за первісним позовом, просили їх задовольнити, посилаючись на доведеність факту придбання кв. [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] , отримані від продажу квартири, право власності на яку він набув в порядку приватизації житлового фонду, а також безпідставність вимог відповідача щодо визнання кв. [ADDRESS] її особистою власністю, оскільки дана квартира придбана за спільні кошти подружжя. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення первісного позову, підтримали вимоги за зустрічним позовом та просили їх задовольнити,з підстав, зазначених в позовній заяві. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 15.11.1985 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1465. На підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.10.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. Згідно інформації, наданої 26.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., 30.08.2006 р. нею за № 3409у був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району від 03.04.1993 р. Продаж квартири відбувся за 333300 гривень. Того ж дня, 30.08.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., відповідно до якого позивач придбав квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири відбувся за 15000 гривень. Також судом встановлено, що 27.07.1994 р. [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , 1986 р. народження, на Українській біржі «Десятинна» уклала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продала квартиру [ADDRESS] , яка належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» 27.10.1993 р. Згідно п. 6 зазначеного договору квартира продана за 103000000 карбованців. В той же день, 27.07.1994 р. між [PERSON] та [PERSON] на Українській біржі «Десятинна» був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно з п.6 Договору квартира придбана за 110000000 карбованців, які покупець зобов`язалась сплатити протягом двох тижнів. Крім того, 20.07.1994 р. [PERSON] була надана розписка її матері, [PERSON] , про отримання від неї в якості повернення суми позики 10000000 карбованців. 08.09.1994 р. [PERSON] зареєструвала за собою право власності на кв. [ADDRESS] . Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). В силу положень ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена позиція висловлена в Постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року м.Київ №6-801цс16. Оскільки, квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за кошти, отримані від реалізації належної йому на праві власності кв. [ADDRESS] , про що свідчить і місце та час укладення даних договір, вартість відчуженого та придбаного майна, суд приходить до висновку, що дана квартира є особистою власністю [PERSON] і не може бути предметом поділу, як спільне майно подружжя, оскільки доказів того, що даний об`єкт нерухомості був придбаний за спільні кошти подружжя матеріали справи не містять і даний факт не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи. З огляду на викладене вимоги позивача за первісним позовом в цій частині підлягають задоволенню, а вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо визнання кв. [ADDRESS] спільним майном подружжя та її розподіл в рівних частках не підлягають задоволенню. Однак, не є обґрунтованими і доведеними в ході розгляду справи вимоги позивача за первісним позовом щодо визнання кв. [ADDRESS] спільним майном подружжя та розподіл даного майна відповідно до положень ст.70 СК України. Суду надані доказі, які були досліджені в ході розгляду справи, що дана квартира була придбана в день продажу [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина, квартири [ADDRESS] , що належала їм на праві власності, яке вони набули в порядку приватизації житлового фонду. Дана квартира була придбана за ціною 110000000 карбованців, що відмінна від ціни продажу кв. [ADDRESS] на 7000000 карбованців. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача, [PERSON] , що кв. [ADDRESS] є її особистою власністю, оскільки при продажі кв. [ADDRESS] вона діяла не лише в своїх інтересах, а і в інтересах неповнолітнього сина і зазначена квартира належала їм на праві власності в рівних частках, а отже син відповідача має право на частку в квартирі [ADDRESS] , яка була придбана і за рахунок продажу його частки в кв. [ADDRESS] . Суд критично відноситься до розписки від 20.07.1994 р. від імені [PERSON] , що надана її матері [PERSON] , яку відповідач подала на підтвердження належності їй 7000000 карбованців, які зі її слів були витрачені на придбання кв. [ADDRESS] , оскільки в ході розгляду справи сторона позивача ставила під сумнів дату виготовлення даної розписки і у справі призначалась технічна експертиза, однак відповідачем не були надані об`єкти дослідження для надання відповідного висновку експерта щодо дати виготовлення розписки. Крім того, на думку суду, відповідачем не доведено можливість надання нею у позику своїй матері зазначених сум грошових коштів. З огляду на викладене, без доведеності походження 7000000 карбованців, які були витрачені на придбання кв. [ADDRESS] , суд позбавлений можливості визначити ідеальну частку [PERSON] у даному майні. Однак, дане майно і не можна вважати спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] не доведено, що зазначена квартира була придбана за спільні кошти подружжя в період перебування у шлюбі, що сторони мали відповідний дохід для придбання кв. [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом в частині визнання кв. [ADDRESS] спільним майном подружжя та її поділ, а також вимоги за зустрічним позовом щодо визнання даної квартири особистою власністю [PERSON] не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial