Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 5, в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в загальному розмірі 785 930,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачам по справі на праві спільної часткової власності по 1/2 частини кожному належить нежитлове приміщення літ. « Д-1» по [ADDRESS] , загальною площею 1119,7 кв.м. Відповідачі не мають права власності та право землекористувачів щодо земельної ділянки площею 0,1270 кв. м . по [ADDRESS] та вони є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, земельна ділянка по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідачі використовують вказану земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, що їм належить, проте орендна плата за її використання відповідачами не сплачується. Посилаючись на вищевказані обставини та враховуючи частку кожного з відповідачів у праві спільної часткової власності та час набуття права власності за кожним з відповідачів на вказане нежитлове приміщення , позивач просив стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.06.2019 року провадження по справі відкрито та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження, у підготовче засідання. Ухвалою суду від 12.09.2019 року підготовче засідання у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор та представник позивача ХМР позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позовних вимог заперечували, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог, вказуючи на те, що відповідачі не користуються спірною земельною ділянкою, а також вказують що відповідач [PERSON] набув право власності на нежитлові будівлі відповідно до ч.1 ст. 120 та ст. 377 ЗК України, що діяли на той час, а тому вони вважають, що відповідача не можна вважати платником земельного податку до часу виникнення відповідного права на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, про день та час слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини своєї не явки суду не повідомила та відзив проти позову до суду не надала. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алтуніною Л.А. реєстрованого в реєстрі за №1123, [PERSON] придбав у власність нежитлове приміщення по [ADDRESS] , яке склдається з лісопильного цеху, нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 1119,7 кв.м. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23.03.2016 у справі № 641/12270/15-ц в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частині нежитлового приміщення літера «Д-1», загальною площею 1119, 7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ( а.с.25-29), що також не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем [PERSON] та його представником. Вказане рішення переглядалось в апеляційній інстанції та було залишено без змін. ( а.с.30-32) Право власності у відповідачів на 1/2 частину за кожним на приміщення літ. «Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.05.2019 № 167561182. ( а.с.36-44) Крім того, згідно вищевказаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі не мають права власності, а ні право користування на земельну ділянку загальною площею 0, 1270 га по [ADDRESS] . 10.04.2019 року головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального тролю Харківської міської ради з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки ТОВ «Геодезично - вишукувальний центр» на виконання листа Харківської місцевої прокуратури №5 від 26.03.2019 вжиті заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та здійснено обстеження, визначення меж, площі та конфігурації вказаної земельної ділянки. Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці [ADDRESS] розташована нежитлова будівля літ. «Д-1» зальною площею 1119, 7 кв.м. Земельна ділянка по вищевказаній адресі використовується відповідачами по справі, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1». Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає - 0,1270 га. Позивач стверджує, а відповідач [PERSON] та його представник не заперечували, що Харківською міською радою договір оренди землі по [ADDRESS] з відповідачами не укладався. Відповідно до наданих суду розрахунків Харківської міської ради загальний розмір безпідставно збережених коштів [PERSON] та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01.06.2016 року по 31.03.2019 року становить 428379,97 грн., а також загальний розмір безпідставно збережених коштів [PERSON] та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01.09.2016 року по 31.03.2019 року становить 357550,00 грн. . Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» та приписами 93 ЗК України передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У відповідності до частини 2 статті 120 ЗК України, у випадку, коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При зверненні з даним позовом позивач послався на положення статей 1212 - 1214 ЦК України як на правову підставу своїх вимог та при цьому зауважив, що заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачами платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим ХМР завдано шкоди у вигляді неодержаної орендної плати за землю. Виходячи зі змісту статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Отже, з моменту виникнення права власності на вищезазначене нерухоме майно у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями. Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідачі не є власниками та постійними землекористувачами земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Правомірне набуття відповідачів права власності на нерухомість, що в силу положень Земельного кодексу України породжує у них, як у співвласників нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна І не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Таким чином, заявлені до стягнення суми є несплаченою відповідачами та безпідставно збереженою платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди та підлягає стягненню з відповідачів на користь Харківської міської ради. Враховуючи вищенаведене, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, враховуючи їх доведення та обґрунтованість під час розгляду справи. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved