Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, щодо стягнення на користь [PERSON] з [PERSON]: суми гарантійного платежу - 35000 грн.; 3% річних - 356,71 грн.; інфляційних втрат - 1260 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказала, що між нею - орендарем та відповідачем - орендодавцем 27.11.2014 року було укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна - будинку [ADDRESS], зобов"язання за яким відповідач не виконала - з 17.10.2015 року не повернула позивачу передану нею відповідачу суму гарантійного платежу - 35000 грн., у зв"язку з чим, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України заборгованість [PERSON] перед позивачем складається з суми гарантійного платежу - 35000 грн.; 3% річних - 356,71 грн. та інфляційних втрат - 1260 грн. Представники позивача просили позов задовольнити. Позовні вимоги підтримали. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до якої, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Проаналізувавши наведені дані, положення ч.2 ст.64 ЦПК України, всі матеріали справи, в тому числі, копію вказаного договору найму (оренди) (а.с.5-7) та копію Додатку до Договору оренди нерухомого майна (а.с.11), суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між [PERSON] - орендарем та відповідачем -[PERSON] 27.11.2014 року було укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна - будинку [ADDRESS]. Відповідно до вимог п.п.3) п.1 ст.208 ЦК України -правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 п.3 ст.202 ЦК України - односторонній правочин може створювати обов"язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Проте, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Прй цьому, суд вважає, що стороною позивача не доведено, що позивач передала відповідачу вказану суму гарантійного платежу - 35000 грн. Так, з вказаного Додатку до Договору оренди нерухомого майна від 27.11.2014 року не вбачається, що відповідач розписалася про те, що отримала вказану суму гарантійного платежу - 35000 грн., в тому числі, враховуючи, що суми в графі щодо грудня 2014 року, в тому числі - "+ 35.000 залог за имущ" дописані вже після наявного в цій графі підпису, а не до підпису. Прі цьому, вказані суми дописані без визначення назви грошової одиниці (валюти), що унеможливлює і ідентифікацію їх дійсного розміру . Крім того, з назви та змісту вказаного Додатку до Договору оренди нерухомого майна від 27.11.2014 року не вбачається, що вказаний додаток має безпосереднє відношення (є додатком) саме до вказаного Договору найму (оренди) нерухомого майна - будинку [ADDRESS], враховуючи, що вказані назви не є тотожними, при цьому враховуючи, що у вказаному додатку відсутнє і посилання на найменування контрагентів, в тому числі, за основним Договором, а крім того, вказаний додаток містить підписи лише однієї особи, а отже в ньому фактично відсутнє і конкретне визначення іншої особи - яка за огульними твердженням сторони позивача начебто передала вказані гроші. При цьому, відповідно до вимог ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, а також, що інші вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від іншої вищевказаної вимоги, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Відповідно до ст.88 ЦПК України належить судові витрати у виді судового збору зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed