Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Головне управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП у Волинській області) звернулось до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що 04 вересня 2017 року [PERSON] керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , на автодорозі Н-22 «Устилуг - Рівне» в районі с. Микуличі Володимир-Волинського району Волинської області, порушив Правила дорожнього руху та здійснив зіткнення з належним позивачу автомобілем марки «ВАЗ 211010», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого останній отримав механічні ушкодження. Вартість відновлювального ремонту даного транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту його фізичного зносу, тобто фактичного матеріального збитку, становила 48867, 53 грн. Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 листопада 2017 року, відповідача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Обґрунтовуючи обов`язок відповідача у деліктному зобов`язанні відшкодувати заподіяні збитки, позивач просив стягнути з нього на користь ГУНП у Волинській області 48867 грн. 53 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також судові витрати. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 серпня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26 вересня 2019 року представником відповідача до суду подано відзив за яким позовні вимоги були заперечені. Не заперечуючи фактичних обставин справи у відзиві представник відповідача зазначила, що [PERSON] на час ДТП мав статус учасника бойових дій, а на підставі ст.13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є особи із спеціальним статусом, зокрема учасники бойових дій, проводить Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) у порядку, визначеному цим Законом. Оскільки заподіяна шкода не перевищує ліміт відповідальності страховика, а [PERSON] своєчасно звернувся до даного бюро з повідомленням про ДТП. Вважає, що саме МТСБУ, а не відповідач, повинно нести усі витрати по відшкодуванню матеріальної шкоди позивачу. При обґрунтуванні заперечень використала правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у відповідності до якої покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.. Окремо представник відповідача заявила клопотання про залучення МТСБУ до участі у даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 вересня 2019 року клопотання відповідача задоволено, до участі у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Моторне (транспортне) страхове бюро України. 29 жовтня 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи МТСБУ з приводу заявлених позовних вимог. У відповідності до змісту вказаних пояснень, МТСБУ заперечило можливість здійснення страхового відшкодування у зв`язку з тим, що позивач не скористався своїм правом подання заяви про виплату страхового відшкодування, що є підставою для відмови у його здійсненні. В судовому засіданні представник позивача ГУНП у Волинській області Лагода Л.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, які відповідають викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Свередюк Ю.А. в судовому засіданні позовні вимоги заперечили в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. В судове засідання представник третьої особи МТСБУ не з`явився, у своїх поясненнях просив розгляд справи проводити без його участі. Провівши розгляд справи по суті із врахуванням доводів позивача, заперечень сторони відповідача, пояснень третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 листопада 2017 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. У відповідності до змісту згаданої постанови, 04 вересня 2017 року близько 10 години 09 хвилин [PERSON] керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , на автодорозі «Н-22 Устилуг - Рівне» в районі села Микуличі Володимир-Волинського району Волинської області не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та виїхав на смугу зустрічного руху де здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 211010», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, чим порушив п.12.1 Правил дорожнього руху. В силу ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто, в даному випадку не підлягають доказуванню питання: чи мали місце ці дії та чи вчинені вони відповідачем [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортний засіб «ВАЗ 211010», реєстраційний номер [NUMBER] , який є службовим автомобілем ГУНП у Волинській області, зазнав значних механічних пошкоджень. Після ДТП службовий автомобіль ГУНП у Волинській області «ВАЗ 211010», реєстраційний номер [NUMBER] », був пред`явлений для оцінки нанесених збитків підприємцю [PERSON] (сертифікат суб`єкта оцінюючої діяльності №797/17, термін дії з 11.08.2017 року по 11.08.2020 року). Відповідно до звіту № 2019/3922 від 22 квітня 2019 року про оцінку транспортного засобу марки «ВАЗ 211010», реєстраційний номер [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, пошкодженого в результаті ДТП станом на 26 лютого 2019 року, а в той же час і вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу в результаті його пошкодження внаслідок ДТП станом на 26 лютого 2019 року складає 48867, 53 грн. Факт заподіяння майнової шкоди та її розмір стороною відповідача у справі не оспорювався, а відтак судом вважається встановленими. Заслухавши позиції сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив правовідносини, які виникли між сторонами, що регулюються наступними нормами матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. Згідно ст.13 ЦПК України, принцип диспозитивності процесу полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.12 ЦК України, кожна особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2 ст.14 цього Кодексу). Фактичні обставини справи сторонами не заперечуються, а тому у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню та вважаються встановленими судом, оскільки також підтверджуються поданими сторонами письмовими доказами. Чинним законодавством України встановлено відповідальність особи за заподіяння матеріальної шкоди (деліктне зобов`язання). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, у тому числі, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, законодавством визначено інститут страхування, за яким встановлюється окремий вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). У відповідності до п.9 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування», до видів обов`язкового страхування віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно з п.2.1 ст.2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Отже, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У відповідності до п.13.1 ст.13 Закону, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. У відповідності до п.39.1 ст.39 Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Наявною у справі копією посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , виданого 11 лютого 1997 року, стверджується, що відповідач [PERSON] має статус учасника бойових дій. Згідно п. 22.1 ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На підставі п.22.2 ст.22 Закону, потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну. Отже, відшкодування на користь позивача матеріальних збитків від дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 04 вересня 2017 року, винуватцем якої був відповідач [PERSON] було можливим МТСБУ, яка залучена до справи в якості третьої особи, однак у порядку, визначеному цим Законом. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає чіткий порядок дій, в даному випадку винуватця ДТП, третьої (потерпілої) сторони та страховика, в разі дотримання яких, останній зобов`язується виплатити потерпілому страхове відшкодування. Зокрема, у відповідності до п. 33.1.4 ст.33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Згідно пп. «г» п.41.1 ст.41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону, зокрема учасниками бойових дій. Наданою МТСБУ копією повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, стверджується про те, що [PERSON] 06 вересня 2017 року звернувся до МТСБУ із письмовим повідомленням, в якому зазначив про обставини вчинення ДТП 04 вересня 2019 року. До вказаного повідомлення відповідач додав копію схеми дорожньо-транспортної пригоди від 04 вересня 2017 року із зазначеними відомостями про свій транспортний засіб та транспортний засіб потерпілої сторони. Крім того до даного повідомлення долучено копію посвідчення учасника бойових дій [PERSON] . Відтак, судом встановлено, що відповідач у справі виконав усі залежні від нього обов`язки, встановлені ст.33 Закону, для здійснення страховиком страхової виплати потерпілому. У відповідності до п.35.1 ст.35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява є підставою для прийняття страховиком рішення про узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, а також виплати страхового відшкодування у відповідності до ст.36 вказаного Закону. Судом встановлено, що позивач із заявою про отримання страхового відшкодування до МТСБУ не звертався. На підставі п. 37.1.4 ст.37 Закону України, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відтак, станом на день розгляду даної справи в суді, а це понад два роки з моменту дорожньо-транспортної пригоди (04 вересня 2017 року), позивач фактично втратив право на отримання страхового відшкодування. При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16). Отже, в цій ситуації отримання страхового відшкодування у МТСБУ могло бути підставним, якщо б протягом одного року ГУНП у Волинській області чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, звернулись до МТСБУ із заявою про страхове відшкодування. Подання позивачем такої заяви після закінчення означеного Законом строку є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. З огляду на зазначене право позивача на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Закон надає потерпілому та іншим особам право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого чи інших осіб від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні у відповідності до норм, визначних ст.ст.1166, 1187 ЦК України. Таким чином, потерпілому та іншим особам як кредиторам належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Вони вільно, на власний розсуд обирають спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий чи інша особа мають право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоду і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого чи іншої особи не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вказана правова позиція викладена зокрема у постановах Верховного Суду в аналогічних справах № 165/633/16-к від 21 червня 2018 року, № 754/1114/15-ц від 14 лютого 2018 року. В той же час суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про відступ Верховного Суду від вказаної правової позиції у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Згідно висновків Верховного Суду в означеній постанові, вони стосувалися випадків, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В цих випадках боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. У відповідності до п.72 даної Постанови Великої Палати Верховного Суду, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Як зазначалось вище, згідно ст.37 Закону, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). З моменту закінчення вказаного строку відносини обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів припиняються і поновленню не підлягають, натомість залишаються лише деліктні відносини між винуватцем ДТП та потерпілим. В даній справі ГУНП у Волинській області у визначені ст.37 Закону строки до МТСБУ не звернулось із заявою про виплату страхового відшкодування, а відтак у відповідності до п.72 постанови Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, має право на відшкодування заподіяної шкоди безпосередньо [PERSON] на загальних підставах у деліктному зобов`язанні. Поєднання правових позицій Верховного Суду у вказаних вище справах надавали можливість відповідачу [PERSON] самостійно відшкодувати позивачу заподіяну шкоду, а надалі в межах визначеного ст.37 Закону строку звертатись з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, до страховика, в розмірах та обсязі згідно обов"язків останнього. Враховуючи вказані обставини, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача ГУНП в Волинській області матеріальну шкоду завдану дорожньо - транспортною пригодою в розмірі 48867 (сорок вісім тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 53 коп. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача ГУНП в Волинській області також необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1921 грн.

Outcome: approved