Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт, що вона дочка [PERSON] є полькою за національністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її батько [PERSON] за національністю є поляком, що підтверджується витягом з актового запису про народження рідного брата [PERSON], в якому вказується, що його батько [PERSON] за національністю є поляк. Відповідно до реєстраційної картки призовника, що надана Центральним військовим архівом ім. м-ра [PERSON], вказано, що [PERSON] син [PERSON] служив у польському війську, був одружений на [PERSON] та мав сина та дві дочки, а в графі національність батьків вказано поляки, що підтверджує факт наявності в дідуся та бабусі заявниці, а відповідно і в батька заявниці польської національності. Крім того згідно інформації, що міститься на офіційному сайті Центрального архіву Міністерства оборони Російської федерації «Пам'ять Народа» вказано, що [PERSON] 1905 року народження с. Глодки, дружина [PERSON] по національності був поляком та рахується пропавшим безвісти в Другу світову війну. У зв'язку із вище зазначеним, заявниця вважає, що має право на відновлення національності своїх предків та встановлення факту, що вона дочка [PERSON] є полькою за національністю, відновивши свою дійсну національність, як це передбачено Законом України «Про національні меншини». На підставі викладеного просить заяву задовольнити. Представник заявниці [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав , просить встановити факт, що [PERSON] дочка [PERSON] є полькою за національністю. Представник заінтересованої особи Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області в судове засідання не з»явився, на адресу суду направив лист, в якому просив справу розглядати без участі їх представника, згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши думку представника заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] від 04.03.1955року [PERSON] народилась [INFO] в м.Тернопіль, її батьками значаться - [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи те, що станом на день народження заявниці законодавством, що діяло на той час, не передбачалось внесення відомостей про національність дитини та її батьків до актових записів про народження, відтак такі записи в Свідоцтві про народження заявниці відсутні. Підставою вважати себе за національністю полькою, на думку [PERSON] є те, що її батько [PERSON] був за своєю національністю поляком та сповідував Римо-католицьку віру, а після другої світової війни жив та помер на території Польської Республіки. Відповідно до реєстраційної картки призовника, що надана Центральним військовим архівом ім.м-ра [PERSON], вказано, що [PERSON] син [PERSON] служив у польському війську, був одружений на [PERSON] та мав сина та дві дочки, а в графі національність батьків вказано поляки. Згідно Архівної довідки виданої Державним архівом Тернопільської області вказано, що в метричній книзі про шлюб с.Глотки Збаразького району сучасний Підволочиський район за період 1886 - 1932 років, є відомості, що 22 жовтня 1929 року взяли шлюб: [PERSON] син [PERSON] римо-католицького віросповідання і [PERSON] дочка [PERSON] і [PERSON], греко-католицького віросповідання. Також, згідно інформації, що міститься на офіційному сайті Центрального архіву Міністерства оборони Російської федерації «Пам'ять Народа» вказано, що [PERSON] 1905 року народження с. Глодки, дружина [PERSON] по національності був поляком та рахується таким, що зник безвісти в Другу світову війну. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 15.06.2017року, вбачається, що батьком рідного брата заявниці [PERSON], є [PERSON] за національністю є поляк. Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ст.ст. 256, 258 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №86/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.7 Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність і має право на збереження своєї національної культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Згідно з ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Націона?льністю є - приналежність особи до нації, держави або народу. Оскільки Свідоцтво про народження вже не містить дані про національність батьків, тому встановити чи довести свою національність чи етнічну приналежність в сучасній Україні на основі офіційних юридичних документів неможливо, - приналежність особи до нації в сенсі етнічної групи (групи людей, які поділяють спільну етнічну самосвідомість, мову, культуру, походження, історію і т. д.), вочевидь слід доводити неспростовними доказами, як от: спілкування мовою певного етносу, сповідування його культурних, релігійних традицій, знання його історії та вшанування урочистостей, котрі традиційно святкуються особами певної етнічної групи, тощо. У вітчизняному процесуальному законі відсутнє визначення розумного сумніву чи доведеності вини поза розумним сумнівом, а тому для належного розуміння сутності поняття "поза розумним сумнівом" в Україні насамперед керуватися практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), в якій Суд ілюструє європейський стандарт розуміння аналізованого принципу. Правова позиція ЄСПЛ щодо цього, відображена, зокрема, у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі "Кобець проти України". Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. Разом з тим[PERSON] не надала суду будь - яких доказів (спілкування мовою певного етносу, сповідування його культурних, релігійних традицій, знання його історії та вшанування урочистостей, котрі традиційно святкуються особами певної етнічної групи, тощо) котрі в свідчили про приналежність заявниці саме до польської етнічної групи, і сама по собі приналежність батька заявниці до польського етносу, не спростовує тієї обставини, що мати заявниці - [PERSON], є українкою за національністю. А тому для суду є очевидним, що за відсутності будь - яких належних та допустимих доказів, котрі в свідчили про приналежність заявниці саме до польської етнічної групи, в задоволенні заяви слід відмовити. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: dismissed