Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В. про визнання незаконними рішення та дій державного реєстратора, встановлення відсутності компетенції, відшкодування шкоди Свої вимоги позивач мотивує тим, що за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП від 06.02.2008 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та її чоловіком - третьої особою [PERSON] було надано кредит на поточні потреби у розмірі 119 000,00 доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору між нею та банком було укладено договір іпотеки № 014-511-ЗП від 06.02.2008 року, відповідно до якого в іпотеку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яку було придбано нею разом з чоловіком 01.06.2006 року. Як зазначає позивач, 30.05.2018 року після неправомірних, на її думку, дій представників банку, вона дізналась, що 03.05.2018 року відповідач прийняла рішення № 40905734 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за новим власником ПАТ «Укрсоцбанк». На підставі її скарги 18.06.2018 року за наказом Міністерства юстиції України №1860/5 було скасовано вищевказане рішення в зв`язку з порушенням державним реєстратором вимог чинного законодавства України. Позивач вважає, що незважаючи на те, що оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення її законних прав та інтересів неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, можна дійти висновку, що хоча наказом Міністерства юстиції України № 1860/5 від 18.06.2018 року оскаржувані порушення і були виправлені, але наявні підстави вважати, що повне відновлення її законних прав та інтересів неможливе без визнання рішення та дій державного реєстратора протиправними після такого виправлення на ті підставі, що згідно п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на її квартиру розповсюджувалась дія мораторію та в позасудовому порядку звертати на неї стягнення в період його дії неможливо без згоди власника, що не дасть можливість після усунення державним реєстратором формальних підстав скасування її рішення міністерством знову перереєструвати її квартиру на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, посилаючись на порушення державним реєстратором положень чинного законодавства, позивач вважає, що державний реєстратор під час прийняття рішення про реєстрацію права власності на її квартиру за банком мала пересвідчитись у тому, чи дійсно вимоги банку є безспірними. Позивач зазначає і про те, що їй та членам її сім`ї - чоловіку, повнолітній та неповнолітній донькам всіма діями державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за банком було завдано моральну шкоду. Внаслідок рішення та дій державного реєстратора у неї виникло значне емоційне перенапруження, що викликало значні моральні, душевні страждання від посягання на її власність, що суттєво вплинуло на стан її здоров`я, а також викликало погіршення стану здоров`я її чоловіка, який страждає на рідкісне захворювання, та потягло додаткові витрати на лікування. Моральна шкода проявилась у погіршенні відносин у сімейному колі, призвела до негативних змін у її соціальному житті. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що розмір моральної шкоди має бути визначений в розмірі 659 000,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд задовольнити її вимоги, а саме: -Визнати незаконним рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 40905734 від 03.05.2018 року, а саме права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що відбувалась на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, що вважається примусовим стягненням (і не може відбуватись без згоди власника) згідно вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за новим власником - ПАТ «Укрсоцбанк»; -Визнати дії відповідача, направлені на прийняття вказаного рішення незаконними; -Встановити відсутність компетенції (повноважень) відповідача на прийняття оспорюваного рішення; -Стягнути з відповідача кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 659 000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.12.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.11.2019 року замінено третю особу ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.10.2020 року витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) завірену належним чином копію реєстраційної справи, сформовану державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В., яка містить документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40905734 від 03.05.2018 року 10:57:43 та вчинено перереєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1543834580000). В судове засіданні позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з`явилась, явку свого представника не забезпечила. Враховуючи стадію судового розгляду, кількість судових засідань та строк розгляду справи, суд вважає, що позивач мала достатньо часу для захисту своїх інтересів, заявлення будь-яких клопотань та надання пояснень і доказів. Відтак, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та її представника на підставі наявних доказів. Відповідач державний реєстратор Попова О.В., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи АТ «Альфа-Банк» Усікова Л.О. в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, відповідача, третьої особи та представника третьої особи на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06.02.2008 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП, за умовами якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 119 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05.02.2018 року. 06.02.2008 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір № 014-511-ЗП, за умовами якого позивач передала в іпотеку в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 03.05.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40905734, згідно якого право власності на вказану квартиру зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк». Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2018 року № 1860/5 вищевказане рішення державного реєстратора скасовано. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Частиною 4 ст.9 наведеного Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з даними позовом, позивачем висуваються вимоги до державного реєстратора, а також однією з позовних вимог є визнання незаконним рішення державного реєстратора. Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Відтак, позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні її вимог в цій частині. Крім того, можливість задоволення цих вимог виключається і тим, що наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2018 року № 1860/5 вищевказане рішення державного реєстратора скасовано, тобто відбулось повне відновлення прав позивача, а тому додаткової потреби для визнання такого рішення незаконним в судовому порядку немає, так як воно втратило дію і не несе жодних юридичних наслідків. Це ж стосується і вимог позивача про визнання дій державного реєстратора незаконними та встановлення у неї відсутності компетенції (повноважень) на прийняття такого рішення. Посилання ж позивача на можливість вчинення державним реєстратором в майбутньому дій щодо перереєстрації квартири після усунення формальних підстав не можуть слугувати достатньою підставою для задоволення позову, оскільки ґрунтується на припущеннях та є недоведеним. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в цій частині. Також, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає). Позивач, звертаючись до суду з позовом, визначила в якості відповідача державного реєстратора Попову О.В. Вимоги у цій справі стосуються рішення та дій державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Отже, позовні вимоги не можуть бути звернуті до державного реєстратора, яку позивач визначила відповідачем. Відтак, в даному випадку суд встановлює, що державний реєстратор не є належним відповідачем, а тому в цій частині вимог також слід відмовити і з цієї додаткової підстави. Що ж стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то з урахуванням відмови в задоволенні попередніх вимог позивача, відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди. Крім того, суд зауважує на те, що розмір моральної шкоди позивачем належним чином не доведено. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову і в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи матеріали, а також доводи позивача та її представника, викладені у позовній заяві висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed