Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Вараської міської ради Рівненської області про визнання договору укладеним. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 17.12.2008 року між [PERSON] , та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Діброва» (далі - СВК «Діброва») було укладено договір купівлі-продажу побутових приміщень (далі - Договір) в простій письмовій формі. Згідно пункту 1.1. Розділу 1 Договору предметом договору є побутові приміщення: склад, гараж. Зазначені побутові приміщення розташовані за адресою: [ADDRESS] , тобто на землях, що знаходяться у віданні Собіщицької сільської ради. Згідно пункту 2.1 Розділу 2 Договору «...Продаж побутових приміщень провадиться за 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн. Нормативна ціна побутових приміщень складає 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн.» З пункту 2.2. Розділу 2 Договору вбачається, що позивачем було сплачено усю вартість побутових приміщень. На підставі виданої СВК «Діброва» накладної №37 від 17.12.2008 року [PERSON] , було сплачено продавцю майна повну вартість майна, а саме: 10000,00 (Десять тисяч грн.00 коп.) грн. За результатами проведеної повної оплати майна позивачу видали квитанцію до прибуткового касового ордера №50 від 17.12.2008 року на суму 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн. 30.09.2009 року [PERSON] , звернувся до державного реєстратора Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на майно, набуте у СВК «Діброва». Однак, отримав- відмову у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу побутових приміщень від 17.12.2008 року укладено у простій письмовій формі, тобто не дотримано норм чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. В той же час [PERSON] , не зміг оформити разом з СВК «Діброва» нотаріальну форму Договору, оскільки після його оформлення розпочалася процедура банкрутства відносно СВК « Діброва ». 08.09.2010 року набуло чинності рішення Господарського суду Рівненської області про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом, як наслідок - СВК «Діброва» припинила свою діяльність. 11.09.2018 року [PERSON] , було вироблено технічний паспорт на склад, гараж - серія АЕ №003630 (інвентираційна справа №265). З огляду на вищенаведене, враховуючи повне виконання [PERSON] , та СВК «Діброва», умов Договору, вбачається, що Договір купівлі-продажу побутових приміщень від 17.12.2008 року між [PERSON] , та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Діброва», є укладеним. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. В судове засідання учасники провадження та їх представники не з"явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, при цьому відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги. Суд, дослідивши надані учасниками процесу докази, всебічно перевіривши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом достовірно встановлено, що 17.12.2008 року між [PERSON] , та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Діброва» (далі - СВК «Діброва») було укладено договір купівлі-продажу побутових приміщень (далі - Договір) в простій письмовій формі. Згідно пункту 1.1. Розділу 1 Договору предметом договору є побутові приміщення: склад, гараж. Зазначені побутові приміщення розташовані за адресою: [ADDRESS] , тобто на землях, що знаходяться у віданні Собіщицької сільської ради. Згідно пункту 2.1 Розділу 2 Договору «...Продаж побутових приміщень провадиться за 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн. Нормативна ціна побутових приміщень складає 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн.» З пункту 2.2. Розділу 2 Договору вбачається, що позивачем було сплачено усю вартість побутових приміщень. На підставі виданої СВК «Діброва» накладної №37 від 17.12.2008 року [PERSON] , було сплачено продавцю майна повну вартість майна, а саме: 10000,00 (Десять тисяч грн.00 коп.) грн. За результатами проведеної повної оплати майна позивачу видали квитанцію до прибуткового касового ордера №50 від 17.12.2008 року на суму 10000,00 (Десять тисяч грн. 00 коп.) грн. 30.09.2009 року [PERSON] , звернувся до державного реєстратора Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на майно, набуте у СВК «Діброва». Однак, отримав- відмову у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу побутових приміщень від 17.12.2008 року укладено у простій письмовій формі, тобто не дотримано норм чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. 08.09.2010 року набуло чинності рішення Господарського суду Рівненської області про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом, як наслідок - СВК «Діброва» припинила свою діяльність. 11.09.2018 року [PERSON] , було вироблено технічний паспорт на склад, гараж - серія АЕ №003630 (інвентираційна справа №265). Згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова та державної реєстрації . Згідно частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 3 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дісйним. Таким чином, оцінивши усі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги, що сторони не тільки домовились про всі істотні умови договору, однак також повністю виконали його, а також враховуючи, що нотаріальне посвідчення договору не відбулось з поважних причин, які не залежали від волі покупця - позивача [PERSON] , і в даний час таке посвідчення є неможливим, суд вважає позовні вимоги законними та обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved