Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним та скасування рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 653-29-V від 08.05.2009 року, в частині передачі відповідачеві у власність земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце слухання справи судом були повідомлені належним чином. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та комп'ютерні фотознімки, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З положень ст.ст.57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, у відповідності до положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави. У відповідності до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Положеннями ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Як вбачається з положень ст.ст.152 і 155 ЗК України передбачають, що користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права користування земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Судом встановлено, що Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (на далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 971,21 га для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції згідно державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 20.05.02, який зареєстрований Глевахівською селищною радою у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. У відповідності до рішення Глевахівської селищної ради № 653-29-V від 08.05.2009 року відповідачеві передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована по [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування Управлінням Держкомзему у Васильківському районі зареєстровано та видано державний акт серії [NUMBER], виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS]. Згідно інформації Управління Держземагентства у м. Василькові та Васильківському районі земельна ділянка з кадастровим [NUMBER], має перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Разом з тим, у відповідності до положень ч. 4 ст. 84 ЗК України, земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук є власністю держави і не можуть передаватися у приватну власності. Положеннями ч.1 ст. 149 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. При цьому суд зазначає, що відомостей про погодження Національною академією наук України вилучення земельної ділянки з кадастровим [NUMBER], сторонами судові не надано. Суд також звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення Глевахівської селищної ради № 653-29-V від 08.05.2009 року щодо передачі [PERSON], земельної ділянки є дійсним державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER], виданого ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», яке було належним землекористувачем даних земель з категорією сільськогосподарського призначення, адже лише 30-31.12.2008 року було постановлено рішення господарського суду Київської області про вилучення з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельної ділянки площею 387,19 га та з інших питань. При цьому рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено у повному обсязі. Крім того, земельна ділянка відповідача з кадастровим № [NUMBER], була фактично передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, тобто з категорією земель житлової та громадської забудови, що суперечить ст. 21 ЗК України та виключає можливість використання такої землі для сільськогосподарського призначення. Порядок зміни цільового призначення земельних ділянок регламентовано ст. 20 ЗК України. Однак, судові не надані будь-яки рішення Глевахівської селищної ради про зміну цільового призначення земельних ділянок по [ADDRESS], які передана у приватну власність, в тому числі, відповідачеві, саме з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Таким чином, суд приходить до висновку, що Глевахівською селищною радою був порушений порядок визначення цільового призначення спірних земельних ділянок по [ADDRESS], а використання таких ділянок «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» в силу вимог земельного законодавства є неприпустимим. Правова позиція щодо обов'язку додержання порядку визначення цільового призначення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення висловлена й у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 року у справі № 6-123цс13. У зв'язку з чим, спірне рішення органу місцевого самоврядування є недійсним та підлягає скасуванню. Правомірність видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, яка на даний час належить відповідачеві, безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такі державні акти видавалися. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі № 6-67цс14 від 25.06.2014 року, у справі № 6-169цс12 від 06.02.2013 року у справі № 6-57цс13 від 19.06.2013 року. Правова позиція щодо визнання у судовому порядку недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки висловлена й у постанові Верхового суду України у справі № 18/186-09/8від 22.10.2012 року. Так, суд зазначив, що у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, одночасно з визнанням недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування підлягає відданий на його підставі державний акт на спірну земельну ділянку відповідача. Суд задовольняє позов частково, оскільки вимога позову про визнання відсутності у відповідача права власності на спірну земельну ділянку вирішена шляхом скасування державного акту та рішення селищної ради на підставі якого він був виданий. Рішення про стягнення з відповідачів судових витрат прийнято у відповідності до положень ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved