Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач 06.04.2009 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] - нотаріус першої Одеської нотаріальної контори, про визнання договору дарування недійсним, та 19.02.2014 надавши заяву про зміну підстав позову (а.с. 111-114 т.2) та просив визнати договір дарування двокімнатної квартири площею 45,8 кв.м. [ADDRESS], укладений 22.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 7-1594 - недійсним у зв'язку з помилкою, визнати за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] заг.пл. 45,8 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №7-10736 від 26.12.1996р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД №142720 від 30.10.2014 р.) позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, при цьому вказала, що позивач є людиною похилого віку, інвалідом 1 групи, має вади зору. При підписанні Договору дарування від 22.05.2007 року позивач помилявся щодо правової природи правочину та його правових наслідків, вважав, довіряючи відповідачу, що укладає договір довічного утримання, та має право володіти та користуватися квартирою до смерті, житиме в ній до смерті, а відповідач доглядатиме його та забезпечувати матеріально. Позивач не має іншого житла, крім оспорюванної квартири, в якій він проживає з 1973 року. Також вказала, що квартира відповідачу фактично не передавалася, тобто прийняття обдарованим дарунку не відбулося. Ключі від квартири, передача яких дарувальником зазначена у п.7 оспорюваного договору, як факт прийняття дарувальником дарунку, між сторонами не відбулася ні під час підписання, а ні після цього, комунальні послуги після укладання оспорюваного договору сплачувалися позивачем за рахунок власних коштів. Зазначила, що позивач не мав наміру дарувати квартиру відповідачу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але в минулих судових засіданнях позов підтримав повністю та просив його задовольнити, при цьому пояснивши, що він не хотів дарувати квартиру, так як ця квартира в нього єдине житло, він вважав, що укладає договір довічного утримання і [PERSON] буде доглядати за ним до смерті, але він його обманув. Про те що укладений договір є договір дарування, йому стало відомо в момент сварок з дітьми відповідача зі слів доньки [PERSON], які приблизно рік після угоди проживали разом з ним у його квартирі на прохання [PERSON], так їх житло зруйнувалося і він їх пожалів. Це повідомлення викликало у нього обурення. Після цього він попросив дітей відповідача виселитися, так як між ними постійно виникали сварки, та змінив замки. Микола, тобто відповідач, більше не появився. Потім з донькою ([PERSON]) вони пішли до ЖЕД та дізналися, що відповідач прописаний у квартирі. Також пояснив, що в день укладання угоди [PERSON] приїхав до нього з пляшкою вина, вони поїли та випили вина і потім пішли до нотаріуса, а у нотаріуса текст угоди не читав, так як довіряв [PERSON], нотаріус з ним не розмовляла, а тільки з [PERSON], який надавав якісь документи, [PERSON] сказав йому, що все нормально і він підписав договір та вони пішли. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.01.2014р.) у судовому засіданні позов не визнала, просила у задоволенні позову відмовити. При цьому пояснила, що позивач в момент підписання договору дарування квартири чітко усвідомлював, який саме вид договору він підписує та розумів наслідки укладання договору дарування, але згодом передумав та намагається у будь-який спосіб розірвати укладений договір. Також вказала, що [PERSON] посилається на свою необізнаність, але він працював на керівній посаді в кооперативі та знався на діловодстві, окрім цього, позивач складав у нотаріуса довіреності та знає порядок їх підписання, а також правові наслідки, які породжуються у зв'язку з підписанням документа у нотаріуса. В обгрунтування пояснила, що відповідач [PERSON] є сумісним неофіційним сином позивача [PERSON] та [PERSON], але позивач не приймав участі у вихованні та утриманні сина, тому він відчуваючи тягар своєї провини, вирішив подарувати [PERSON] квартиру, так як заповіт могли б оспорити діти [PERSON] Також в судовому засіданні представник [PERSON]. просила суд застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. При цьому вказала, що вона є рідною донькою позивача, який є інвалідом 1 групи, про укладання договору дарування вона нічого не знала, та який звернувся до неї з проханням допомогти йому поновити його права на квартиру, так як іншого житла у нього не має. Також пояснила, що батько має тільки 4 класи освіти, після війни він навчатися не міг та працював чоботарем, і коли померла її мати, батько взяв її до себе жити разом з його другою дружиною та її донькою. Батько з жінкою працевлаштувалися у ЖЕК двірниками та згодом їм надали для житла підвал. В 1973 році їм дали спірну квартиру як службову. В 1982 році його дружина померла, а з 1985 року батько почав жити з третьою дружиною, у них булі добрі відносини, вони постійні спілкувалися, вона має свою сім'ю та проживає окремо і не має потреби в житлі. В 1997 році зі слів його дружини їй стало відомо, що в дім приходить відповідач [PERSON] та називає себе сином позивача. В сім'ї почались сварки з приводу спілкування позивача з відповідачем, та бажанням батька керувати особистим автомобілем, на що вона була особисто проти у зв'язку з його похилим віком та слабким зором, і тому вона посварилася з батьком і деякий час не вони не спілкувались та саме в цей період як потім їй стало відомо відбулася угода. Згодом в квартиру заселилися діти відповідача, у зв'язку з чим дружина батька після 23 років спільного життя пішла від нього, так як він не узгоджував з нею проживання цих осіб. Пройшов деякий час і коли батько попросив, щоб діти відповідача звільнили квартиру так як вони весь час сварилися, на що вони йому повідомили, що по договору дарування це вже не його квартира , а квартира відповідача. Також через півроку після угоди, відповідач взяв у батька заяву та отримав нове свідоцтво про народження, в якому позивач був зазначений батьком відповідача та прописався у квартирі. Зі слів батька їй відомо, що відповідач ввів в оману позивача, батько не збирався дарувати квартиру, так як іншого житло у нього не має, він думав що відповідач буде його доглядати, хоча він сам оплачував за всі житлово-комунальні послуги. Зараз позивач дуже часто хворіє та перебуває у зв'язку з хворобами в лікарні і переживає що він залишився без квартири. В судовому засіданні державний нотаріус Першої Одеської нотаріальної контори [PERSON] позов не визнала, та пояснила, що на момент укладення договору дарування позивач чітко та ясно усвідомлював свої дії, він самостійно прочитав договір та підписав його. Позивач декілька разів в суді змінював позовні вимоги. Таким чином вводить суд в оману, договір був укладений відповідно до вимог закону. Суд, вислухав пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування 06.04.2009р, який уточнив 21.04.2009р. Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09.12.2009р. у задоволенні позову позивачу було відмовлено.(а.с.120-123). Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.02.2010р. зазначене рішення суду було скасовано та направлено на новий розгляд.(а.с.162-166). Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2011р. позовні вимоги [PERSON] були задоволені та визнано недійсним вказаний договір дарування.(а.с.257-262). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2013р. зазначене рішення суду було скасовано та відмовлено в задоволенні позову.(а.с.29-30). Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України від 27.11.2013р. (а.с.90-91) рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2011р. та Рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2013р. скасовані та справу направлено на новий розгляд. 19.02.2014р. позивач змінив підставу позову в порядку ст.31 ЦПК України.(а.с.111-114). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.1996 року [PERSON] належала двокімнатна квартира площею 45,8 кв.м., за адресою [ADDRESS]. 22.05.2007р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчено державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №7-1593 та який за реєстрова в КП «ОМБТІтаРОН» 05.06.2008р.(а.с.170). На момент укладання правочину позивач та відповідач знаходились у довірітельних стосунках. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її батьком, а позивач її дідусем хоча неофіційно. Позивача вона знає з дитинства, він багато разів приїжджав до них у село в гості. В 2007 році вона з братом переїхала жити до позивача за вказаною адресою у зв'язку з руйнуванням їх житла та вони там прожили десь один рік, але потім він їх вигнав з кватири, з невідомої причини. За весь час проживання вони не сварилися. Свідок вважає що він їх вигнав тому, що так вирішила його рідна донька. За час спільного проживання, дідусь прописав її у квартиру, ця квартира батька, так як вона бачила у дідуся договір дарування на батька, він сам їй показував. Зі слів батька знає, що цю квартиру дідусь сам подарував йому. З пояснень сторін судом встановлено, що після укладання договору дарування фактичного передання квартири не відбулось, позивач не передавав ключі від квартири відповідачу та залишився й далі проживати в спірній квартирі. Крім того з пояснень сторін та свідка [PERSON] судом встановлено, що саме за згодою позивача як власника квартири вже після укладання угоди туди оселилися донька та син відповідача на тимчасове проживання та які після сварки з позивачем весною були вимушені покинути це житло. Всі документи на квартиру були передані [PERSON] в день підписання договору дарування, тому він не міг після укладання договору ще раз переконатися в його змісті та продовжував вважати, що вказану квартиру він йому передасть після смерті, а не подарував, оскільки в його житі нічого не змінилося, він продовжував користуватися даною квартирою. Особливий рахунок на оплату за комунальні послуги були оформлені на [PERSON] лише в 2014р. З матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом 1-ї групи, потребує має вади зору, хворіє на хронічні хвороби, неодноразово звертався за медичною допомогою до медичних установ з скаргами на погіршення стану здоров"я та загострення наявних хронічних захворювань, що підтверджується довідками з медичних закладів та амбулаторною карткою хворого [PERSON] Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно закону правочин може бути визнаний недійсним з підстав і з наслідкамип Передбаченими законом. Під час розгляду справи необхідно установити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною та настання певних юридичних наслідків. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до Листа Верховного Суду, від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те що, позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й укладаючи договір дарування квартири, помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд за ним та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Крім того, суд також звертає увагу й на те, що фактично передача квартири не відбулась, а позивач продовжує мешкати в ній та самостійно сплачувати за комунальні послуги. При цьому не заслуговують на увагу пояснення представника на те, що позивач за них сплачував тому, що саме він їх фактично споживав продовжуючи там мешкати. Не підлягають задоволенню і вимога представника відповідача на застосування строку позовної давності, так як з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 06.04.2009р., в якій просив визнати недійсним договір дарування так як про цей договір він дізнався під час конфлікту з дітьми відповідача, але він точно пам'ятав що він саме такий договір не укладав. Згодом позивач уточнив свій позов, а саме 21.04.2009р., де також зазначив, що він був введений в оману. Аналогічні пояснення позивач дав суду особисто в судовому засідання, де зазначив що він подав до суду тоді, коли дізнався про цей договір. Тому посилання на застосування строку позовної давності суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Тому з огляду на положення ст. 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , суд вважає доцільним захистити права позивача і шляхом визнання за ним права власності на зазначену квартиру. Відповідно дотст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved