Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

До Рівненського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про витребування на їх користь з незаконного володіння квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності №б/н від 28.12.2000 року виданого управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради згідно з наказом №400 позивачі набули у приватну спільну сумісну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстроване Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 10.01.2001 за №181-17-49877. 13.03.2008 року між позивачами та Закритим акціонерним товариством (на даний час - АТ) КБ «Приватбанк» укладено Договір іпотеки квартири, за яким ми як іпотекодавці, в рахунок виконання зобов`язань [PERSON] за укладеним ним з Відповідачем 13.03.2008р. кредитним договором в іноземній валюті (доларах США), передали відповідачу як іпотекодержателю в іпотеку квартиру. Договір іпотеки квартири (його п.27 р.4) містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за укладеним з відповідачем кредитним договором, Рівненський міський суд 28.07.2010р. у справі №2- 6681/10 частково задовольнив позов та вирішив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на квартиру шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені позивачів, договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. 29.03.2011 року вказане судове рішення набрало законної сили. 27.05.2016 року між банком та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У якості правових підстав укладання цього договору сторони послалися як на застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.27 р.4 Договору іпотеки квартири), так і на рішення Рівненського міського суду від 28.07.2010 у справі №2-6681/10. 17 жовтня 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк». Підставою виникнення права власності відповідача на квартиру є: договір іпотеки, серія та номер: 2296, виданий 25.07.2016 року. Рішенням Рівненського міського суду від 12.10.2017 у справі №569/14537/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.05.2016 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» з моменту його укладання . Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14.12.2017 року рішення Рівненського міського суду від 12.10.2017 року у справі №569/14537/16-ц залишено без змін. Оскільки правочин, на підставі якого квартира вибула з володіння позивачів, визнано в судовому порядку недійсним з моменту його укладання, позивачі вважають, що квартира в результаті укладання цього правочину вибула із володіння позивачів не з їх волі іншим шляхом. Ухвалою суду від 27.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Свої заперечення на позов представником відповідача викладено у письмових поясненнях від 05.12.2019 року. Проти задоволення позову заперечує повністю. Представник відповідача зазначає, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 18.01.2018 року, ПАТ КБ «Приватбанк» набуло право власності на нерухоме майно 17 жовтня 2016 року (номер запису про право власності №17018671 від 17.10.2016 року). Так як позивачі на даний час не є власниками зазначеного нерухомого майна, підстави для задоволення їх позовних вимог відсутні. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] вимоги довірителів підтримав повність. Просив суд позов задовольнити з мотивів, які наведені у позовній заяві, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначив, що позивачі проживають у спірній квартирі, а отже володіють та користуються нею. Вважає, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту, підстав для задоволення позову немає. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові пояснення викладені у заявах по суті справи та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності б/н від 28.12.2020 року, виданого управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, згідно наказу №400, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] 13.03.2008 року між позивачами та Закритим акціонерним товариством (на даний час - АТ) КБ «Приватбанк» укладено Договір іпотеки квартири, за яким ми як іпотекодавці, в рахунок виконання зобов`язань [PERSON] за укладеним ним з Відповідачем 13.03.2008 кредитним договором в іноземній валюті (доларах США), передали відповідачу як іпотекодержателю в іпотеку квартиру. Договір іпотеки квартири (його п.27 р.4) містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.07.2010 р. у справі №2-6681/10, яке 29.03.2011 р. набрало законної сили, частково задоволено позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] та вирішено, зокрема, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROZ0GA00000768 від 13.03.2008 р. в розмірі 41705,07 доларів США - звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки №ROZ0GA00000768 від 13.03.2008 р.) закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] , [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. 27.05.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 25.07.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (Іпотекодержатель) та ТОВ «Естейт Селлінг» (Іпотекодатель) укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк», 17.10.2016 року, номер запису 17118671. Рішенням Рівненського міського суду від 12.10.2017 у справі № 569/14537/16, яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14.12.2017 року залишено без змін, договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 року, укладений між між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг», визнано недійсним з моменту укладення. Рішенням Рівненського міського суду від 14.02.2020 року, яке набрало законної сили 17.03.2020 року, визнано недійсним договір іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений 25.07.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг» з моменту його укладання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За наведених обставин, вважаючи, що їхні права порушені, позивачі звернулися до суду. Щодо вимоги позивачів про витребування із незаконного володіння відповідача спірної квартири, суд зазначає наступне. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У свою чергу згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикаційний позов ґрунтується перед усім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України) Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11., «Булвес" АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (для України - ст.388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження. Як установлено в судовому засіданні спірна квартира вибула з власності позивачів поза їх волею внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 27.05.2016 року, який було визнано недійсним з моменту укладення згідно рішення суду (за відсутності волевиявлення дійсного власника майна на його відчуження чи передачу в іпотеку), суд приходить до висновку про необхідність витребування квартири [ADDRESS] з незаконного володіння АТ КБ «Приватбанк». Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою, зокрема, ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року при розгляді цивільної справи № 183/1617/16 дійшла висновку про те, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Крім того зазначила, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. З наведеного слідує, що у разі витребування судом нерухомого майна з чужого незаконного володіння відбувається ефективний захист права власності позивачів, а рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації відновленого права. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати - судовий збір.

Outcome: approved