Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач 05 лютого 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що домоволодіння [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ? частини вказаного домоволодіння, посвідченого 17.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В., за реєстровим № 3834 та договором купівлі-продажу ? частини домоволодіння, посвідченого 10.12.2013 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 4-1144. 16.09.2002 року за дозволом попереднього власника у спірному домоволодінні зареєстровано місце проживання відповідача. Після купівлі будинку позивача неодноразово звертався до відповідача з вимогою про добровільне зняття з реєстраційного обліку, однак відповідач цього не зробила. Позивач просив усунути перешкоди в користуванні [PERSON] домоволодінням [ADDRESS] з боку [PERSON], шляхом зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та не заперечував про розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ? частини вказаного домоволодіння, посвідченого 17.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В., за реєстровим № 3834 та договором купівлі-продажу ? частини домоволодіння, посвідченого 10.12.2013 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 4-1144 (а.с.6-7). В домоволодінні [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON], що підтверджується записами домової книги (а.с.17-18). Посилаючись на порушення відповідачкою правил співжиття позивачем не ставиться питання про виселення відповідачки відповідно до ст.116 ЖК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК України) (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11). Позивач, звертаючись до суду з позовом про зняття відповідача з реєстраційного обліку, вимоги про виселення відповідача не заявив, хоча позивач проживає в спірному домоволодінні, що не заперечувалося сторонами. Будь-яких доказів того, що [PERSON] була примусово виселена зі спірного домоволодіння суду не надано, як і не надано доказів того, що її незаконно було позбавлено житла, у той час, як ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачила, що кожна сторона забов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У той же час судом безспірно встановлено, що реєстрація відповідача в спірному домоволодінні створює незручності його власнику та тягне для нього негативні наслідки (оплата обов'язкових платежів, неможливість користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд та інше). З врахуванням викладеного суд вважає що позивачем обраний не вірний спосіб захисту порушеного права. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed