Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач 01.04.2021 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що вона є власником вищевказаного нерухомого майна. Відповідач - її дочка разом із неповнолітніми дітьми зареєстровані в житловому будинку, але не проживають у ньому з 2013 року. Зазначає, що в 2017 році відповідач [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] та разом із дітьми переїхала туди проживати. Діти навчаються в Черняхівській ЗОШ. Всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе виключно вона, зокрема, оплачує комунальні послуги за всіх зареєстрованих осiб. Реєстрація відповідача із дітьми в належному їй житловому будинку порушує її права як власника будинку, які вона має намір відновити в судовому порядку шляхом звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 13 квітня 2021 року постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 12 травня 2021 року, яке, у зв`язку із неявкою відповідача, відкладено на 08 червня 2021 року. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року запропоновано органу опіки та піклування Ніжинської міської ради надати до суду висновок та пояснення по справі щодо можливості визнання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у п"ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали. Позивач у судове засідання 08 червня 2021 року не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримку позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що у будинку [ADDRESS] проживала із своїми дітьми до 2013 року. Однак, через неприязні відносини із родичами вимушена була залишити вказане житло. З 2013 по 2019 роки проживала з дітьми у свекрухи у будинку [ADDRESS] . З травня місяця 2019 року проживає із дітьми та колишнім чоловіком у будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок ( [ADDRESS] ) вона придбала у травні 2019 року, але право власності на нього не оформила, оскільки на той час у продавця документи не в повному обсязі були для цього готові. На даний час перепон для оформлення за нею права вланості немає, але вона не бажає цього робити, оскільки зазначене вплине на здійснення їй соціальних виплат. Мати, яка є Позивачем по справі, сама у 2016 році здійснювала реєстрацію місця проживання у будинку [ADDRESS] її трьох дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Реєстрацію місця проживання за вказаною адресою наймолодшого сина [PERSON] відповідач здійснювала у 2019 році з дозволу позивача. Її діти проживали у спірному житлі за місцем реєстрації їх проживання у березні 2020 року під час карантину, також відвідували влітку 2020 року їх бабу, що є позивачкою по справі, ночували у вказаному житлі під час гостин. Стверджує, що вона не втратила інтересу до житла за адресою реєстрації місця проживання, але її до вказаного житла не допускають родичі, зокрема і тоді, коли вона забирала дітей після гостин. Дітей родичі виводили з будинку до неї, забороняючи їй входити. З листопада 2020 року з позивачкою не спілкується зовсім. Зазначає, що не визнає позовні вимоги, оскільки у такому разі вона та її діти втратять будь-які права стосовно вказаного житла і мати розпорядиться ним без урахування їх інтересів. Її речей, будь-якого майна у будинку немає. На даний час у будинку проживає її матір, батько, рідна сестра з її чоловіком та їх малолітнім сином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Ніжинської міської ради в судове засідання не з`явився, у судове засідання 12 травня 2021 року до суду подано письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та прийняття рішення в межах чинного законодавства, у судове засідання 08 червня 2021 року причини неявки неповідомлені, висновок та пояснення по справі щодо можливості визнання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням суду не надані. Заслухавши поясненя відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори Дудкою Г.Я. 05.04.1986 №1458, є позивач - [PERSON] . Із довідок про реєстрацію місця проживання особи, паспорту позивачки, копії будинкової книги для прописки громадян вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , її чоловік [PERSON] , її дочка [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-8, 10-11, 15-19). Відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти не проживають у житловому будинку з 2013 року, що підтверджується актом про фактичне не проживання фізичної особи від 22.03.2021 (а.с. 4) та не заперечується відповідачем. Згідно довідки, виданої Липоворізьким старостинським округом Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, за №1-131/02-16/ від 09 березня 2021 року діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але без реєстрації (а.с. 5). Зазначене відповідачем не оспорюється. Як пояснила відповідач ніяких її особистих та інших речей у будинку [ADDRESS] не має. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Звертаючись до суду у квітні 2021 року [PERSON] зазначала, що відповідач з дітьми з 2013 року залишила спірне житло, вони проживають в іншому житлі, а тому вони, як члени її сім`ї втратили право на користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим не проживанням ними у спірному приміщенні протягом більше року. Як встановлено відповідач з дітьми користувалися спірним будинком до 2013 року як члени сім`ї (дочка та внуки) власника житла. З 2013 року [PERSON] з дітьми залишили спірне житло та до теперішнього часу в ньому не проживають. Відповідач не заперечує, що мешкає із дітьми в іншому будинку, який вона придбала, але право власності не оформила. З огляду на вказані норми та надані докази, суд вважає, що така свідома поведінка відповідача свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення. Доводи, зазначені нею у наданих в судовому засіданні поясненнях, про існування перешкод для проживання її у спірній квартирі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами в розумінні статей 76-77 ЦПК України. Відповідач [PERSON] пояснила, що причиною виселення зі спірного будинку у 2013 році була відповідна вимога батька залишити житло. Однак будь-яких доказів цьому, поважності причин виселення із спірного житла, здійснення в подальшому упродовж понад 7 років спроб вселитися у спірне житло, чинення цьому перешкод власницею чи іншими користувачами житла, суду не надано. Посилання на ті обставини, що її не допускали до житла, коли вона забирала дітей після гостин у їх баби - позивача по справі, не є доказом поважності причин непроживання у будинку протягом часу, визначеного статтею 405 ЦК України. Отже, суд доходить висновку, що відповідачем [PERSON] не доведено, що вона виїхала зі спірного будинку і не вчиняла понад 7 років дій до вселення у нього з поважних причин. Позивач є власником спірного житла. Відповідач зареєстрована в указаному будинку, але не проживає у ньому з 2013 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача позивач змушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, частина з яких обчислюються вiдповiдно до кількостi зареєстрованих ociб. Відповідач не бере участі в утриманні спірного житла, має інше постійне місце проживання. Суд вважає, що вищенаведені обставини в сукупності є істотними і такими, які дають підстави для визнання відповідача такою, що втратили право користування будинком. За таких умов та з огляду на положення статтей 391, 405 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Обставин для відмови у задоволенні позову в цій частині та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не встановлено. Щодо позовних вимог про визнання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке. Діти на час розгляду справи не досягли 14 років, [PERSON] не виповнилося і 10 років. Згідно з частинами 1, 2, 3 та 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини»). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження №61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). На підставі викладеного,

Outcome: partial