Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник комунального підприємства з апеляційною скаргою на рішення суду, яким позовні вимоги підприємства були задоволені частково: з кожного з відповідачів в межах строку позовної давності на користь позивача було стягнуто по 2 461 грн. 20 коп. у відшкодування заборгованості за надані послуги з теплопостачання та по 57 грн. 35 коп. судового збору. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS]. Оскільки свідоцтвом про право власності не визначені частки кожного з відповідачів у праві власності на житло, суд першої інстанції виходив з того, що ці частки є рівними. Суд установив, що відповідачі в період з 01 червня 2003 року по 30 вересня 2013 року не здійснювали оплату послуг з теплопостачання, наданих комунальним підприємством, тому утворилась заборгованість у загальній сумі 22 332 грн. 04 коп. Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідачів про те, що з червня 2010 року у їхній квартирі відсутні радіатори опалення, тобто квартира відключена від системи централізованого опалення, оскільки таке відключення було здійснене відповідачами як власниками квартири самовільно, без належного оформлення дозвільних документів. Разом з тим, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, тому стягнув суму боргу в межах встановленого законом 3-річного строку позовної давності за період з 01 жовтня 2010 року по 30 вересня 2013 року. Суд першої інстанції не прийняв доводи представника позивача про те, що з відповідачами нібито був укладений договір реструктуризації боргу, оскільки цей договір у судовому засіданні представлений не був, тому неможливо було визначити, з ким саме укладений такий договір, на яких умовах, якого періоду заборгованості стосується тощо. В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги підприємства у повному обсязі, оскільки вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду є незаконним. Так, 09 жовтня 2008 року відповідачка [PERSON] уклала з комунальним підприємством договір на погашення заборгованості за спожиті послуги, за яким зобов»язалась у строк до жовтня 2011 року погасити заборгованість, яка утворилась за період до 01 жовтня 2008 року у загальній сумі 3 077 грн. 50 коп. У листопаді 2008 року [PERSON] здійснила перший і єдиний платіж у сумі 190 грн. 49 коп. За таких обставин апелянт вважає, що строк позовної давності пропущений не був, бо до суду підприємство звернулось у листопаді 2013 року. Відповідачі до апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Оскільки відповідачі не надали доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до апеляційного суду, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове, з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачам на підставі акту приватизації на праві власності належить квартира [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02 листопада 1993 року (а.с.54). 05 жовтня 2009 року право власності відповідачів було зареєстроване у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.53). З цього витягу вбачається, що спірна квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. У відповідності до вимог ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. За таких обставин апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про рівність часток відповідачів у спільній сумісній власності та у зв»язку з цим стягнення з кожного з відповідачів заборгованості по оплаті теплової енергії у відповідності до їхніх часток не відповідає вимогам закону, оскільки визначення часток у спільній сумісній власності можливе тільки у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, або поділу такого майна у відповідності до вимог ст.ст.370, 372 ЦК України, бо первісно це є безчасткове, тобто спільне сумісне майно. Проте таке питання щодо поділу чи виділу частки майна не ставилось, ніяких доказів про наявність будь-якої домовленості між відповідачами як співвласниками майна стосовно порядку володіння та користування спільною сумісною власністю також не надано, тому апеляційний суд вважає, що співвласники майна, яке знаходиться у їхній спільній сумісній власності, мають нести солідарну відповідальність у разі виникнення відповідних правовідносин. Судом першої інстанції встановлено, що комунальним підприємством були заявлені позовні вимоги за період, який значно перевищує строк позовної давності. Оскільки відповідачі до винесення судом рішення заявили клопотання про застосування строку позовної давності, як це передбачено ч.3 ст.267 ЦК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливість застосування такого строку. За таких обставин з відповідачів як співвласників майна, що є їхньою спільною сумісною власністю, у солідарному порядку слід стягнути заборгованість по оплаті наданих їм послуг з теплопостачання в межах строку позовної давності за період з 01 жовтня 2010 року по 30 вересня 2013 року у загальній сумі 9 844 грн. 80 коп. Разом з тим, у суді першої інстанції представник позивача вказав, що відповідачка [PERSON] у 2008 році уклала з підприємством договір реструктуризації боргу, який утворився станом на той час. До апеляційного суду разом з апеляційною скаргою представник позивача надав копію договору про погашення заборгованості за теплову енергію № 798 від 09 жовтня 2008 року, укладеного позивачем з відповідачкою [PERSON] (а.с.113). З цього договору вбачається, що станом на день його укладання існувала заборгованість по оплаті послуг підприємства у загальній сумі 3 077 грн. 50 коп., яку відповідачка [PERSON] зобов»язалась погасити протягом 36 місяців, починаючи з жовтня 2008 року та сплачуючи кожного місяця по 85 грн. 49 коп. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що у листопаді 2008 року на рахунок комунального підприємства надійшов єдиний платіж у сумі 190 грн. 49 коп., повністю сума боргу за договором реструктуризації не сплачена (а.с.87-92). Оскільки строк дії договору, укладеного [PERSON] з позивачем, спливає у жовтні 2011 року, а до суду з даним позовом підприємство звернулось у листопаді 2013 року, тобто до спливу 3-річного строку позовної давності, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності на решту боргу, тобто того боргу, який виник до 01 жовтня 2010 року, щодо відповідачки [PERSON] застосуванню не підлягає. За таких обставин апеляційний суд вважає, що решту боргу по оплаті послуг з теплопостачання у сумі 12 487 грн. 24 коп. слід додатково стягнути з відповідачки [PERSON], яка визнала борг, що виник до жовтня 2008 року, та уклала з підприємством договір реструктуризації цього боргу, а після спливу строку дії вказаного договору до часу звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності ще не сплинув (22 332, 04 грн. - 9 844, 80 = 12 487, 24 грн.). Суд першої інстанції підставно не прийняв доводи відповідачів про те, що їхня квартира відключена від централізованої системи теплопостачання, тому вони нібито не повинні оплачувати такі послуги, оскільки це відключення відбулось з порушенням встановленого порядку, тобто є самочинним. У відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь комунального підприємства пропорційно до розміру задоволених позовних вимог також слід стягнути судовий збір, який був сплачений позивачем та підтверджений документально: 214, 60 грн. + 121, 80 грн. = 336, 40 коп. (а.с.1, 86), при цьому, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - по 47 грн. 03 коп. з кожного, з [PERSON] - 195 грн. 33 коп. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу комунального підприємства слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким з усіх відповідачів у солідарному порядку стягнути 9 844 грн. 80 коп. у відшкодування заборгованості в межах строку позовної давності, а також додатково з відповідачки [PERSON] - 12 487 грн. 24 коп. у відшкодування заборгованості по оплаті послуг з теплопостачання поза строком позовної давності та судовий збір - з кожного з відповідачів.

Outcome: partial