Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач 22.02.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати договір, укладений між ним та [PERSON] від 24.04.2014 року про надання послуг з розроблення серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку та промо-вебсайту, та стягнути з [PERSON] на свою користь 10 000,00 доларів США (еквівалентно 270 400,00 гривень), судові витрати покласти на Відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 24.04.2014 року між ним та Відповідачем було укладено усний договір про надання послуг, на виконання умов якого Позивачем було передано 4500 доларів США в якості авансового платежу, про що Відповідачем була видана розписка від 24.04.2014 року. Також зазначає, що 15.10.2014 року Позивачем на виконання укладеного договору було передано грошові кошти у розмірі 3500 та 2000 доларів США, про що Відповідачем була видана розписка від 15.10.2014 року. Позивач вказує, що терміном виконання зобов`язань з надання послуг розробки серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку та промо-вебсайту було 20.01.2015 року. Станом на 22.02.2017 зобов`язання Відповідачем не виконані, що свідчить про порушення умов договору про надання послуг від 24.04.2014 року та є підставою для його розірвання. Позивачем обґрунтовується, що Відповідач допустив прострочення, подальше виконання договору суперечить інтересам Позивача, у зв`язку з чим постала необхідність ініціювання розірвання такого договору та повернення сплачених на його виконання коштів. З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов. 28.02.2017 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому - судді Букіній О.М. Ухвалою суду 06.04.2017 року у справі відкрито провадження, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду з викликом сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 06.04.2017 року, відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 10.11.2017 року на адресу суду представником Відповідача було подано заперечення на позовну заяву, в якому останній вважає позовну заяву необґрунтованою, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач посилається на те, що між Позивачем та Відповідачем виникли господарські правовідносини як між суб`єктами господарювання, оскільки між ТОВ «ДЖОІН ТУ СІТІ» та ФОП [PERSON] було укладено договір №02/09 від 02.09.2014 року, згідно з яким ФОП [PERSON] зобов`язувався виконати роботи: з розробки, створення та впровадження в дію соціальної мережі « Join2City »; з розробки, створення та впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City»; з розробки, створення та впровадження в дію мобільного додатку соціальної мережі «Join2City» для смартфонів на базі Android та IOS, які повинні бути розміщені у Apple App Store та Play Market ; з розробки, створення та впровадження в дію веб-сайту http://www.join2city.com ; здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту протягом 12 місяців з моменту виконаних робіт. Також Відповідач зазначає, що усного договору про надання послуг від 24.04.2014 року не існувало. Відповідач звертає увагу на вимогу статті 651 ЦК України, за якою договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, а про жодні істотні порушення договору Позивачем не зазначалося. 13.07.2018 року Позивачем було подано до суду письмові пояснення у цивільній справі, в яких ним вказувалося про різний характер та предмет договорів від 24.04.2014 року та 02.09.2014 року. Так, усний договір про надання послуг від 24.04.2014 року передбачав лише створення програмних продуктів, а предметом договору про надання послуг №02/09 від 02.09.2014 року були роботи по впровадженню в дію програмних продуктів, надання адміністративних, маркетингових послуг, здійснення оплати послуг хостингу, що відмінні від тих, що мали бути надані Відповідачем, згідно з наданими розписками. 26.11.2018 року до суду була подана відповідь на письмові пояснення Позивача, 14.12.2019 року додаткові пояснення Відповідача, в яких Відповідач вказує, що Позивач займається підміною понять, намагаючись видати господарський договір за усний договір про надання послуг. Відповідачем звертається увага на п. 9.3 Договору №02/09 від 02.09.2014 року, за яким після набрання чинності цим Договором, всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов договору. Таким чином, відповідач вважає, що доводи і вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Позивачем було заявлено клопотання про долучення доказів від 13.07.2018 року, у відповідь на яке Відповідачем було подано клопотання про визнання таких доказів недопустимими. Також Відповідачем було заявлено клопотання про приєднання електронних доказів до матеріалів справи від 03.05.2018 року. Судом було задоволено клопотання Представника Відповідача від 03.05.2018 року та викликано до суду і допитано як свідків [PERSON] та [PERSON] . Судом відмовлено у задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову від 19.04.2018 року шляхом накладення арешту на майно, у зв`язку з відсутністю законних підстав для її задоволення через неналежність відповідного майна Відповідачу. У зв`язку з набранням чинності з 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно з п. 9 Розділу XIII «Перехідні положення ЦПК України» (в редакції від 03.10.2017), справи, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з урахуванням доводів відповідача, зазначених у письмових запереченнях на позовну заяву. У подальшому сторони в судове засідання не з"явилися, проте подали заяви про слухання справи у їх відсутності. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, врахувавши доводи сторін, суд приходить до наступного. Судом установлено, що між ТОВ «ДЖОІН ТУ СІТІ» та ФОП [PERSON] було укладено договір №02/09 від 02.09.2014 року, згідно з п. 1.1 якого ФОП [PERSON] зобов`язувався виконати роботи: з розробки, створення та впровадження в дію соціальної мережі « Join2City »; з розробки, створення та впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City»; з розробки, створення та впровадження в дію мобільного додатку соціальної мережі «Join2City» для смартфонів на базі Android та IOS, які повинні бути розміщені у Apple App Store та Play Market ; з розробки, створення та впровадження в дію веб-сайту http://www.join2city.com ; здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту протягом 12 місяців з моменту виконаних робіт. У ході аналізу розписок, наданих Позивачем, від 24.04.2014 року, 15.10.2014 року не знайшли підтвердження доводи Позивача про відмінність робіт, різний характер та обсяг робіт і послуг, про які вказано у розписках та у договорі №02/09 від 02.09.2014 року. Твердження Позивача про те, що договором №02/09 від 02.09.2014 року охоплюється комплекс маркетингових, адміністративних послуг, що мають здійснюватися після завершення розробки серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку соціальної мережі «Join2City», веб-сайту, а не власне їхня розробка спростовується п. 1.1 Договору №02/09 від 02.09.2014 року. Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання. За ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Підставою виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України). Згідно зі ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Дво- та багатосторонні правочини є погодженою дією двох або більше сторін (договори). За ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За статтею 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. З огляду на предмет Договору №02/09 від 02.09.2014 року, в ньому містяться елементи як договору про надання послуг (послуги зі здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту), що споживаються в момент їх надання та не мають уречевленого результату, так і договору підряду, що передбачає виконання робіт, результатом яких є певний матеріалізований результат (розробка, створення, впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку соціальної мережі «Join2City» для смартфонів на базі Android та IOS, веб-сайту), що дозволяє кваліфікувати вказаний договір як змішаний.

Outcome: dismissed