Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

В червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 18.05.2003 року по вересень 2016 року, визнати об`єктом права спільної сумісної власності будинок [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та проживання однією сім`єю на протязі тринадцяти років - з 18 травня 2003 року до вересня 2016 року. За час спільного проживання вони із [PERSON] вели спільне господарство, купували все необхідне, мали взаємні права та обов`язки та спільний сімейний бюджет. В період проживання однією сім`єю вони з 2005 року по 2009 рік за спільні кошти та спільними зусиллями побудували будинок [ADDRESS] . Та з 2009 року проживали у ньому однією сім`єю. Але реєстрація права власності на будинок проведена у 2010 році на [PERSON] в зв`язку з тим, що будівництво будинку проводилась на земельній ділянці, яка належить [PERSON] . За час проживання у будинку також за спільні кошти проводились ремонтні роботи та сплачувались комунальні послуги. У 2016 році у неї почались конфлікти із відповідачами та вони просили її залишити належний їм будинок, але позивач продовжувала проживати у даному будинку. Проте в листопаді 2017 року [PERSON] змінив замки на дверях до будинку і позивача разом із сином до будинку не пускав, мотивуючи тим, що вона не має права проживати у будинку. Позивач у листопаді 2017 року намагалась домовитись із відповідачами щодо її права власності на частину спірного будинку, але спроби були марними. Посилаюсь на викладене просила позовні вимоги задовольнити. 11.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 10.01.2019 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позов в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судових засіданнях заперечували проти позову за його безпідставністю та недоведеністю. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що дійсно вони із позивачем разом проживали однією сім`єю з 2003 року. З 2006 році вони разом із батьками позивача почали будувати будинок, а з 2008 року він та позивач почали проживати як чоловік та дружина. Будинок він будував тільки для своєї матері [PERSON] та у 2010 році оформив його на свою матір. З 2008 року по 2016 рік вони із позивачем не жили як чоловік та дружина. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок для неї будував її син [PERSON] за свої гроші. Оскільки позивач та її син проживали разом, то її батьки домотали її сину із будівництвом будинку. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечувала проти заявлених вимог позивача та вказувала, що право власності на спірний будинок зареєстроване за нею у 2010 році, а позивач із позовною заявою про визнання права власності на частину даного будинку звернулась у 2018 році, тобто з пропуском позовної давності. Зазначила, що будівництво спірного будинку проводилось виключно за належні їй кошти, а позивач проживала у спірному будинку як орендар на підставі усної домовленості між сторонами і саме в рахунок орендної плати за житло сплачувала комунальні послуги за адресою проживання. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] з 18.05.2003 року по вересень 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Дані обставини підтверджуються наданими фотокартками за вказаний період. Показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , який є сином позивача, підтверджується, що сторони проживали з 2003 року до січня 2016 року однією сім`єю, спільно будували будинок та вели спільне господарство. Свідки зазначили, що сторони постійно проживали разом, робили спільні покупки продуктів харчування, побутової хімії, сторонні особи сприймали їх саме як подружжя, вони були знайомі з усіма родичами один одного. На підставі вищенаведеного, суд вважає встановленим, що з 18.05.2003 року по вересень 2016 року [PERSON] проживала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, оскільки перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом , взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами. На той час вони в іншому шлюбі не перебували. Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 18.05.2003 р. до вересня 2016 р., стверджується іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Зокрема, свідок [PERSON] , який є сином позивача, у судовому засіданні пояснив, що сторони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з травня 2003 р. до вересня 2016 р. та він рахував відповідача [PERSON] своїм батьком. У 2005 році її почали будувати будинок, практично всі роботи по будівництву будинку виконували самі. У збудованому будинку проживали втрьох він з мамою [PERSON] та [PERSON] . До 2016 року вони жили однією сім`єю, а потім разом у будинку але у різних житлових приміщеннях. В цей час його мати сплачувала всі комунальні платежі. Свідок [PERSON] , мати позивача, у судовому засіданні пояснила, що з травня 2003 року її донька та [PERSON] почали разом проживати у їх квартирі, але у 2004 році переїхали проживати на [ADDRESS] . У 2005 році за даною адресою почали будувати будинок, а вкінці 2009 року вселилися до будинку. Вони із чоловіком допомагали дочці із [PERSON] у будівництві будинку. Її донька та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з травня 2003 року по 2016 рік. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Рішенням Конституційного Суду України від 3.06.99 №5-рп/99, встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Отже, наведене підтверджує факт проживання позивача та відповідача [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно поширюються загальні положення права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 214 та ст.. 360-7 ЦПК України, обов`язковою для усіх судів України є правова позиція стосовно того, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також, якщо вони проживають однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно. Також судом встановлено, що З 2005 року по 2009 рік позивач та відповідач [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Зі змісту позовних вимог та обставин встановлених в судовому засіданні, вбачається, що цей будинок будувався за спільні кошти чоловіка і жінки, що проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Проте 03.12.2010 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Галицькій Наталі Василівні видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 32253081, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 68, 8 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., форма власності приватна, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1481 від 26.11.2010 року. Таким чином, право власності на збудований позивачем та відповідачем [PERSON] житловий будинок було зареєстровано за матір`ю відповідача [PERSON] - [PERSON] . У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірний будинок будувався за спільні кошти чоловіка і жінки [PERSON] та [PERSON] , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірний будинок зареєстровано за матір`ю [PERSON] - [PERSON] тому у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку слід відмовити, так як позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, що не перешкоджає в подальшому, за наявності перешкод у здійсненні її прав власника звернутися за захистом свого порушеного права у передбачений законом спосіб та за належними способом захисту. Таким чином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до переконання щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог на користь [PERSON] слід стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] по 361,45 грн. судового збору .

Outcome: partial