Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

заявник, [PERSON] , звернулась до Міловського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] у м. Сорокине, Луганської області. Свої вимоги заявник мотивує тим, що померла, [PERSON] , доводиться їй спадкодавцем. При звернені до Міловського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , їй було відмовлено у його видачі оскільки, заявником пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», тому останній вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення юридичного факту смерті спадкодавця. Заявник у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності. Заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник заінтересованої особи, Міловського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області у судове засідання не з`явилась, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, про необхідність задоволення вимог виходячи з наступних підстав. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що є спадкоємицею померлої [PERSON] , що підтверджується копією заповіта від 09.07.2019 року серії [NUMBER] для реалізації спадкових прав. З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] /а.с. 5/, виданого Молодогвардійським МВМ УМВС України в Луганській області 26.11.1999 року, слідує те, що заявник, [PERSON] , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи /а.с. 7/ заявник фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] /а.с. 8/, виданого Краснодонським МВ УМВС України в Луганській області 21.06.1999 року, слідує те, що померла, [PERSON] , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про причину смерті № 107 /а.с. 13/ виданого 28 листопада 2019 року причина смерті [PERSON] хронічна серцево недостатність III дифузний кардіосклероз при гіпертонічній хворобі. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с. 14/, яке було видане так званим «Отделом записи актов гражданского состояния Краснодонского районного управления юстиции Луганской Народной Республики» [PERSON] , померла [INFO] у м. Сорокине. Суд оцінює довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть як доказ, на підставі якого можливо встановити наявність факту смерті не зважаючи на те, що документ не відповідають встановленому зразку, та виданий на тимчасово окупованій території України. Зазначене узгоджується із висновком Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно ст. 76 ЦПК України "Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.» Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України «Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті». Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України вбачається, що «Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками або іншими законними представниками до суду за межами такої території України». За змістом ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання». Відповідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~зазначено, що суди можуть встановити факти реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадського стану». Згідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті за умовами підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. У зв`язку із викладеним, орган державної реєстрації актів цивільного стану не міг на час звернення заявника зареєструвати факт смерті, адже [PERSON] померла на тимчасово окупованій території України, де була похована за місцем свого фактичного мешкання.

Outcome: approved