Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся в суд із позовом, в якому просить постановити рішення, яким відібрати у громадянки Російської Федерації [PERSON] малолітнього сина, громадянина України, [PERSON] та повернути його за попереднім місцем проживання в Україну за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою проживання позивача. Свої вимоги мотивує тим, що 19.07.2014 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] , виданим 19.07.2014 Кутузовським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви. [INFO] у шлюбі, на території України у м. Львові у них народився син [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим 05.09.2018 Львівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, та витягом від 05.09.2018 №00020922342, сформованим Львівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. З 29.09.2015 їх син набув громадянство України, що підтверджується довідкою від 04.10.2018 №561 ГУДМСУ у Львівській області. 30.01.2015 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де за вказаною адресою зареєстрований і по даний час, що підтверджується довідкою ЛКП «Сигнівка» від 24.04.2019 №837. 30.04.2015 між позивачем та відповідачкою було узгоджено виїзд їх сина на тимчасові багаторазові поїздки з України за кордон у супроводі одного із батьків на період з 30.04.2015 по 30.04.2018, з поверненням їх сина в Україну після закінчення терміну перебування за кордоном, що підтверджується їх спільною заявою, посвідченою 30.04.2015 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстраційними номерами 636, 637. 02.05.2016 о 17.05 год. відповідачка вивезла [PERSON] з України і його по сьогоднішній день не повернула на територію України, що стверджується повідомленням Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.03.2019 №184/М-3520. 24.01.2018 шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано, що підтверджуєтьсь рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.12.2017 у справі №462/4039/17. 05.06.2018 без отримання від нього згоди на зняття їх сина [PERSON] з реєстрації з місця проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] , відповідачка зареєструвала місце проживання їх сина у Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом від 05.06.2018 №2037, виданим МП №1 ОВМ МУ МВС Росії «Одинцовскоє». За цих обставин, враховуючи те, що відповідачка самочинно, без його згоди з 30.03.2018 року, тобто після закінчення періоду, визначеного заявами №636, 637, змінила місце проживання їх сина [PERSON] , покликаючись на ч. 1 ст. 160 та ч. 1 ст. 162 СК України, просить його позовні вимоги задовольнити. Від представника відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій вона проти позовних вимог заперечила в повному обсязі, покликаючись на те, що спільний син позивача та відповідачки з 30.01.2015 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . 30.04.2015 між позивачем та відповідачкою було узгоджено виїзд їх сина на тимчасові багаторазові поїздки за межі України в супроводі одного чи обох батьків, яка чинна до 30.04.2018. При цьому, зазначає, що 02.05.2016 за згодою позивача малолітній [PERSON] в супроводі відповідачки востаннє покинув територію України. У 2017 році [PERSON] звертався в суд з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, де 07.12.2017 рішенням Залізничного районного суду м. Львова розірвано шлюб між ними. При цьому, у описовій частині даного рішення суду зазначено, що у судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, просив суд позовні вимоги задовольнити та розірвати шлюб. Додатково наголосив, що між сторонами була домовленість про те, що після розірвання шлюбу дитина залишається з матір`ю. За таких обставин, їх син [PERSON] , за згоди батька, в супроводі матері покинув територію України у травні 2016 року та цим же в суді позивач підтвердив, що між ним та відповідачкою існує домовленість, про те що після розірвання шлюбу дитина залишається проживати із своєю матір`ю. Представник відповідачки також вважає, що відсутність будь-яких звернень позивача з травня 2016 року з вимогою повернення дитини до України та його ствердження в судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу про те, що за їх спільною згодою дитина залишається проживати з матір`ю, свідчить про відсутність протиправної поведінки [PERSON] . Крім цього, згідно довідки ДПС України, [PERSON] з семимісячного віку проживав в Україні лише з 05.07.2015 по 04.10.2015 та з 31.01.2016 по 02.05.2016 і в подальшому продовжує постійно проживати з відповідачкою на території Російської Федерації, а тому вказані обставини свідчать, що переміщення відповідачкою [PERSON] не може розглядатись як незаконне. Також наголошує, що з 2016 року [PERSON] постійно проживає з матір`ю. [INFO] дитині виповнилось п`ять років, при цьому вже майже чотири роки дитина постійно проживає у іншій державі, з іншими, ніж в Україні, традиціями, мовою спілкування. Таким чином, позивач дав згоду на переміщення свого син і з 2016 року по 2019 рік він виявляв мовчазну згоду на проживання його сина у Російській Федерації з матір"ю, а відтак процедура повернення дитини почата після спливу одного року з моменту переміщення, а тому судовий орган не зобов`язаний приймати рішення про повернення, якщо буде встановлено, що опіка не здійснювалась або особа дала згоду на переміщення чи утримання, або мовчазно погодила переміщення чи утримання, постане загроза фізичної або психічної загрози дитини або створить для дитини нестерпну обстановку. За цих обставин просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та додатково зазначили, що з 2016 року [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю на території Російської Федерації. На даний час позивач має можливість спілкується з сином лише в телефонному режимі. Під час одніє з телефонним розмов позивач почув, як дитина зневажливо відносить до матері, що свідчить про неналежне виховання відповідачкою їх сина. Позивач та його представник у судове засідання 1 березня 2021 року повторно не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому, враховуючи, що позивач та представники сторін по справі надали в судовому засіданні свої пояснення, судом досліджено всі письмові докази, а жодних клопотань, що мають значення для правильного вирішення даного спору, до суду не надходило, тому, зважаючи, що справа знаходиться в провадженні суду з квітня 2019 року, з метою дотримання розумних строків, суд приходить до переконання про можливість розгляду справи на підставі наявних доказів. Представник відповідачки свої заперечення проти позову підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позов та письмових поясненнях. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради позов підтримав та просить такий задовольнити. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 19.07.2014 між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 19.07.2014 Кутузовським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви (т.1 а.с.6). За час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі на території України у м.Львові [INFO] у них народився син [PERSON] , про що 23.10.2014 складено відповідний актовий запис №490, що підтверджується повторним свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим 05.09.2018 Львівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, та витягом від 05.09.2018 №00020922342, сформованим Львівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (т.1 а.с.8, 9). Згідно довідки, виданої ГУДМС у Львівській області від 01.10.2018 №561, [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Львова, Львівської області, про те, що згідно з рішенням ГУДМС України у Львівській області від 01.10.2018 він набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 29.09.2014. Довідка видана до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.09.2018, і є підставною для оформлення документа, що підтверджує громадянство України (т.1 а.с.10). Згідно довідки ЛКП «Сигнівка» від 24.04.2019 №837 [PERSON] з 30.01.2015 зареєстрований у квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.11). 30.04.2015 між позивачем та відповідачкою було узгоджено виїзд їх сина [PERSON] , [INFO] , на тимчасові багаторазові з України за кордон у супроводі одного із батьків, на період з 30.04.2015 по 30.04.2018, з поверненням їх сина в Україну після закінчення терміну перебування за кордоном, що підтверджується їх спільною заявою, посвідченою 30.04.2015 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстраційними номерами 636, 637 (т.1 а.с. 12). Як вбачається з листа Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.03.2019 №184/М-3520, згідно бази даних про перетинання державного кордону України у період з 29.09.2014 по 13.03.2019 громадянин України [PERSON] перетинав кордон востаннє 02.05.2016 на пропускному пункту «Львів», а інша інформація відсутня (т. 1, а.с. 13). Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.12.2017 у справі №462/4039/17, яке набрало законної сили 24.01.2018, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено та ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19.07.2014 у Кутузовському відділі ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви, актовий запис №1820. При цьому, у описовій частині даного рішення суду зазначено, що у судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, просив суд позовні вимоги задовольнити та розірвати шлюб. Додатково наголосив, що між сторонами була домовленість, про те, що після розірвання шлюбу дитина залишається з матір`ю (т.1 а.с.14). \~ \~ \~ \~Згідно свідоцтва про реєстрацію місце проживання, виданого МП №1 ОВМ МУ МВС Росії «Одинцовскоє» від 05.06.2018 №2037, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.15). \~ \~ \~ \~Як вбачається з характеристики, виданої Філією ПАТ «РусГидро-КорУнт» від 29.07.2019 №120 КУГ/19, [PERSON] з 08.12.2010 працює в Філії ПАТ «РусГидро-КорУнт» на посаді головного бухгалтера та за місцем роботи характеризується з позитивної сторони (т.1 а.с. 99). \~ \~ \~ \~ Згідно висновку фахівця від 17.11.2019, наданого педагогом психологом [PERSON] , встановлено, що [PERSON] декларує виховання сина як одну з головних цілей у житті, із приділенням синові максимальної кількості часу та уваги. Відмічається емоційно-позитивне ставлення [PERSON] до своєї матері - [PERSON] . [PERSON] не відчуває потреби в спілкуванні зі своїм біологічним батьком, зважаючи на відсутність позитивного ставлення, емоційної прихильності і емоційного зв`язку з ним. За цих обставин, з урахуванням думки неповнолітнього, його інтересів, особливостей стосунків у сім`ї, спільне проживання з матір`ю [PERSON] не тільки можливе, але й бажане (т.1 а.с. 236-255). \~ \~ \~ \~З договору про освіту за освітніми програмами дошкільної освіти, нагляду та догляду за дитиною від 15.10.2018 №128 вбачається, що [PERSON] проходить навчання в Муніципальному бюджетному дошкільному навчальному закладі дитячий садочок №75 у м. Одинцово Російської федерації (т.1 а.с. 258, 259). \~ \~ \~ \~Крім цього, з договорів від 13.08.2019 №20084876 та від 20.06.2017 №670/17 вбачається, що син сторін по справі [PERSON] проходить додаткові навчання в освітніх гуртках (т.1 а.с. 260-264), де за участь у змаганнях отримував нагороди, про що стверджується грамотою за спортивні досягання від травня 2019 року та турніру від 17.05.2019 ( т.2 а.с. 265-268). \~ \~ \~ \~Рішенням Одинцовського міського суду Московської області від 28.01.2020 у справі №2-1315/2020, яке набрало законної сили 29.06.2020, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково та вирішено визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] та цим же рішенням визначено певний порядок спілкування батька [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 219-233). Відповідно до\~статті 9 Конституції Українита\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ратифікована Україною 11.01.2006. Згідно з преамбулою метою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року було бажання держав, що підписали цю Конвенцію, в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення\~\~або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Відповідно до ст. 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому, відповідно до вимог ст. 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18.6.2014 у справі № 6-58цс14, Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.\~\~ За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.\~\~ У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 зазначено, що з метою недопущення порушень\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки (Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77) Як встановлено в судовому засіданні, переміщення дитини відповідачкою на територію Російської Федерації відбулося 02.05.2016 шляхом надавання сторонами по справі 30.04.2015 спільної заяви, посвідченої 30.04.2015 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстраційними номерами 636, 637, а з даним позовом позивач звернувся в суд лише 26.04.2019, тобто майже через три роки після переміщення дитини. Ніяких доказів зі сторони позивача щодо спроб повернути дитину до цієї дати, тобто протягом трьох років, не надано, тому суд вважає, що дитину було правомірно переміщено через кордон за мовчазної згоди позивача, оскільки заявою від 30.04.2015 сторонами по справі було узгоджено лише на короткотривалі поїздки, що за принципом розумності, поїздка до трьох років відповідачки з дитиною до Російської Федерації не може вважатись короткотривалою. Крім цього, відповідно до положень пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні. У постанові від 21.10.2015 у справі № 6-1598цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад\~садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.\~\~ З оглянутих в судовому засіданні відеоматеріалів та аудіо записів на СД - диску, долучених позивачем до справи, встановлено, що [PERSON] на даний час перебуває та проживає разом із матір`ю в Російські Федерації, йому виповнилось повних шість років, він володіє російською мовою, останній чітко та вільно висловив своє бажання проживати разом із матір`ю в Російській Федерації. Крім цього, судом не встановлено, а позивачем не доведено порушення прав дитини, необхідність захисту її прав, наявність негативного впливу внаслідок виїзду її до матері в Російську Федерацію, не забезпечення їй стабільних умов життя. Навпаки, судом встановлено, син не бажає повертатись на Україну, не бажає розлучатись із матір`ю. Відповідачка створила дитині належні умови для проживання, навчання та нормального розвитку, про що свідчить небажання [PERSON] повертатись до батька на територію України. Також, як встановлено судом, малолітній [PERSON] прижився у своєму новому середовищі, про свідчать ті обставини, що дитина вивезена в Україну у півторарічному віці і вже понад чотири роки проживає у Російській Федерації, в 05.06.2018 на території Російської Федерації зареєстроване його постійне місце проживання разом з відповідачкою за адресою: [ADDRESS] , дитина відвідує дитячий садочок та гуртки, володіє російською мовою, батько фактично не виховував дитини. Відтак, [PERSON] є вкоріненим у соціальному середовищі, а належними та допустимими доказами було доведено й те, що між матір`ю та дитиною існує тісний емоційно-психологічний зв`язок, розірвання якого може призвести до емоційної пустоти дитини, викривленого формування ціннісних орієнтацій, появи психосоматичних розладів та невротичних проявів (п. «в» ч. 1 ст. 13 Конвенції ). Суд вважає, що малолітньому віці зв`язок «мати-дитини» не може бути розірваний без складних наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська депривація - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна розладами емоційно-вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам`яті, уваги, працездатності, контактності тощо. Найбільш уражені компоненти особистості в цьому випадку: не сформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низькій рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії. Малолітня фрустрація, що утворюється на ґрунті тривоги можливого насильницького розриву з матір`ю - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна можливими послідуючими розладами емоційно - вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам`яті, уваги, працездатності, контактності тощо. При цьому, суд звертає увагу, що позивач, як батько [PERSON] , має право на участь у вихованні та спілкуванні дитини, у тому числі реалізувати право на доступ до дитини у порядку, встановленому рішенням Одинцовського міського суду Московської області від 28.01.2020 у справі №2-1315/2020. На підставі наведеного та з огляду на те, що основним завданням цивільного судочинства при розгляді справ про повернення дитини є захист порушених прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітньої дитини, з врахуванням її тісного психоемоційного зв`язку із матір`ю та чутливістю в силу вікового цензу, суд вважає, що у даному випадку повернення малолітньої дитини до батька не відповідає інтересам дитини, а тому суд вважає вимоги позивача недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141\~ЦПК України.

Outcome: dismissed