Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З 17 листопада 2014 року відповідно до наказу №29-К від 14.11.2014 року, [PERSON] працював на посаді медичного працівника Осіївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Призовною комісією Бершадського району Вінницької області він був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 14.04.2015 року. Наказом №6-К від 09.04.2015 року по Осіївській ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON] звільнили з посади медичного працівника школи у зв`язку з\~ призовом на військову службу. Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 і 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною 5 ст. 61 Закону України «Про освіту». Статтею 119 Кодексу законів про працю встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, зберігається місце роботи, посада та середній заробіток, який підлягає компенсації із бюджету. Такі працівники звільняються від виконання своїх трудових обов`язків, але трудові відносини між ними та роботодавцями не розриваються. Дійсно, з січня 2015 року у ч.2 ст. 39 Закону України «Про \~ \~ \~ \~ військовий обов`язок і військову службу» передбачено право призваного на строкову службу військовослужбовця на збереження місця роботи і середнього заробітку. Але до 11 червня 2015 року існувала колізія між зазначеною нормою Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» і частиною 3 ст.36 КЗпП, яка передбачала звільнення призваних на строкову службу працівників. У разі виникнення такої колізії має застосовуватись спеціальна норма ч.2 ст. 39 Закону « Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачає збереження місця роботи і середнього заробітку. Тому звільнення призваного на строкову службу у квітні 2015 року працівника є незаконним. Також для працівника немає значення, чи існує порядок компенсації підприємству з державного бюджету витрат на виплату середнього заробітку призваному\~ працівнику. Відсутність такого порядку не звільняє підприємство від обов`язку дотримуватись закону: зберігати на час служби місце роботи і середній заробіток, який виплачується саме підприємством. На підставі Наказу ГА ДССТ від 31.08.2016 року №215, 12.10.2016 року позивач був звільнений (демобілізований) в запас. Однак, його місце роботи в Осіївській ЗОШ І-ІІІ ступенів збережене не було, середній заробіток виплачено не було. 10.04.2015 року він був звільнений з посади медичного працівника. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Осіївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 27404 грн. 84 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу\~ як призваному на строкову військову службу працівнику та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. витрат, понесених на надання правової допомоги. В судовому засіданні позивач та його представник суду показали, що з 18.11.2016 року [PERSON] призначено на посаду медичного працівника Осіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів на 0,5 посадового окладу на період декретної відпустки [PERSON] , а тому\~ відповідно змінився розрахунок коштів які підлягають стягнення у зв`язку із зменшенням кількості днів вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного, позивач змінив позовні вимоги,\~ просивши суд стягнути з Осіївської\~ загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на\~ його користь 26 572,45 грн.\~\~ середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,\~ як призваному на строкову військову службу працівнику та витрати понесені на оплату правової допомоги. Представник\~ відповідача в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення у вказаній частині. Дослідивши матеріали справи, додані письмові докази, враховуючи позицію сторін, висловлену в судовому засіданні та у поданих заявах, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що\~ з 17.11.2014 року згідно наказу № 29-к директора Осіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів, [PERSON] був прийнятий на посаду медичного працівника цієї ж школи, що\~ також підтверджується копією його трудової книжки. З копії військового квитка серії [NUMBER] вбачається, що\~ призовною комісією Бершадського району Вінницької області [PERSON] \~ був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 14.04.2015 року. Згідно наказу директора Осіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №6-к від 09.04.2015 року,позивача звільнено з посади медичного працівника школи у зв`язку з призовом на строкову службу відповідно до\~п. 3\~ст. 36 КЗпПУ\~з 10.04.2015 року. Після звільнення з лав ЗСУ 12.10.2016 року, він звернувся до відповідача з проханням виплатити йому середньомісячну заробітну плату за період несення строкової військової служби. Згідно з ч. 1\~ст. 233 КЗпП\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно\~статті 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог\~статті 214 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються: чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 р. № 116-VIII\~(далі\~Закон № 116), що набрав чинності 08.02.2015 р., частину 2\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 р. № 2232-XII\~(далі\~Закон № 2232) викладено в новій редакції. У ній було встановлено, що за громадянами України, яких призвано на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнято на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі, незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Законом № 116\~з 08.02.2015 р. до частин 3 та 4\~ст. 119 КЗпП\~внесено зміни, які гарантували збереження місця роботи більше ніж на один рік мобілізованим працівникам та тим з них, хто продовжить службу за контрактом. В той же час, п.3 ч.1\~ст. 36 КЗпП України\~( в редакції, чинній на час звільнення позивача) було встановлено, що підставою для звільнення працівника є «призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року»; Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 р. № 433-VIII, що набрав чинності 11.06.2015 р., ч.2\~ст. 39 Закону № 2232\~було викладено в новій редакції. Цього разу встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4\~ст. 119 Кодексу законів про працю України\~(КЗпП), а також частиною 1 ст.\~51, частиною 5 ст.\~53, частиною 3 ст.\~57, частиною 5 ст.\~61 Закону України «Про освіту»\~(йдеться про відстрочки від призову та мобілізації). З 11.06.2015 р. п. 3 частини 1\~ст. 36 КЗпП, відповідно до\~Закону № 433, було викладено в новій редакції, де встановлено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника чи власника\~фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4ст. 119 цього Кодексу. Змінами, внесеними до\~ст. 119 КЗпП, встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному КМУ. З хронології внесення змін вбачається, що\~ст. 36 КЗпП\~до 11.06.2015 р. містила норму, що дозволяла припиняти трудовий договір з працівниками, призваними на строкову військову службу, а\~ст. 39 Закону № 2232\~гарантувала збереження місця роботи. Крім того, до 11.06.2015 р.\~ст. 39 Закону № 2232\~гарантувала збереження працівникам, призваними на строкову військову службу середнього заробітку, а\~ст. 119 КЗпП\~такої норми не містила. Мін`юст України у листі від 26.12.2008 р. № 758-0-2-08-19 «щодо практики застосування норм права у випадку колізії», дав роз`яснення, що в разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання». Суд, крім того, враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у справі «Кечко проти України"від 08.11.2005 року (п.22, 23, 26). В даному випадку позивач, враховуючи норми\~закону\~№ 166, що набрав чинності 08.02.2015 року, мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому,\~право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (збереження як місця роботи, так і середнього заробітку). Європейський суд зауважив, що «якщо чинне правове положення передбачає виплату певних\~ надбавок,\~і дотримано всі вимоги,\~необхідні для цього, органи державної влади не можуть\~свідомо\~відмовляти\~у\~цих\~виплатах доки\~відповідні положення є чинними». Вимоги позивача за період перебування на строковій військовій службі під час особливого періоду базуються на\~спеціальних\~та\~чинних положеннях національного законодавства. Збереження місця роботи та середнього заробітку у даному випадку залежить від призову на строкову військову службу у період до закінчення особливого періоду. Згідно листа від 01.10.2015 року № 322/2/8417 щодо особливого періоду в Україні, наданого тимчасово виконуючим обов`язки начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України, вбачається що відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оборону України»\~з моменту оголошення\~Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014\~в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на час звільнення позивача і до часу розгляду справи судом в Україні діяв особливий період. Відповідно, суд приходить до висновку, що позивачу має бути виплачений середній заробіток, який зберігався за ним на час проходження строкової військової служби в особливий період з дати звільнення з роботи\~10.04.2015 року\~по дату повторного прийняття на роботу 18.11.2016 року (наказ №39-К від\~ 07.11.2016 року.) Суму заробітку, стягнення якої просить позивач, в уточнених позовних вимогах суд вважає підтвердженою, оскільки її розрахунок наведений у позовній заяві та погоджений сторонами в судовому засіданні. Згідно\~ст. 88 ЦПК України,\~Закону України «Про судовий збір»\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 640 грн.

Outcome: approved