Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ДП "Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 квітня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 38612 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював в ВП «Санаторій «Шахтар» ДП «Волиньвугілля» машиністом котельних установок з 01 жовтня 2019 року по 05 квітня 2020 року та звільнений за угодою сторін. Починаючи з жовтня 2019 року виплата заробітної плати йому відповідачем не здійснювалася. Рішенням Іваничівського районного суду від 02 грудня 2020 року на його користь стягнуто з ДП «Волиньвугілля» 26257,49 грн. заборгованої заробітної плати. На даний час рішення суду набрало законної сили однак не виконується відповідачем. У зв`язку з тим, що його звільнено 05 квітня 2020 року, а розрахунок по сьогоднішній день відповідачем не проведено, просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з квітня 2020 року по січень 2021 року, що становить 38612 грн. з розрахунку 197 робочих днів та заробітної плати лютий-березень по 4116,40 грн. - середньо денна заробітна плата 196 грн. Позивач направив на адресу суду заяву, просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду клопотання, просить розгляд справи проводити у його відсутність. У відзиві на позов просить суд врахувати, що на даний час підприємство знаходиться у край важкому фінансовому становищі, існують проблеми із виплатою працівникам заробітної плати, що призводить до масового розірвання трудових договорів на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України. Крім цього, просять у задоволенні позову відмовити, оскільки рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку вже було ухвалено Іваничівським районним судом 02.12.2020 року. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Як встановлено судом, позивач з 01 жовтня 2019 року працював машиністом котельних-установок в ВП «Санаторій «Шахтар» ДП «Волиньвугілля». 05 квітня 2020 року звільнений за угодою сторін за ч.1 ст.36 КЗпП України. У зв`язку з невиплатою під час звільнення позивачу заробітної плати рішенням Іваничівського районного суду від 02 грудня 2020 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто на його користь з ДП «Волиньвугілля» 26257,49 грн. заборгованої заробітної плати. Як вбачається з пред`явленого позивачем позову, на даний час рішення суду від 02 грудня 2020 року не виконано, заборгованість відповідачем не погашена. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем ( заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо.) З урахуванням того, що 05.04.2020 року позивача звільнено з посади у ДП «Волиньвугілля»» та з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені, рішення суду на даний час не виконано, що не спростовано відповідачем у відзиві на позов, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача. Судом встановлено, що позивача звільнено 05 квітня 2020 року, тому саме з 06.04.2020 року розраховується кількість робочих днів, а саме з наступного дня після звільнення до моменту звернення до суду 18.01.2021 року та становить 197 робочих дні. Суд погоджується з доводами позивача та вважає вірним його розрахунок середнього заробітку, оскільки нарахована заробітна плата позивачу за останні два місяці складає березень 2020 року - 4116,40 грн. та лютий 2020 року - 4116,40 грн., відповідно з розрахунку 197 робочих днів, середньоденний заробіток складає 196 грн., відповідно сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становитиме 38612 грн. Вирішуючи питання про стягнення суми середнього заробітку суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Із вказаного правового висновку слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Відповідно до висновку Верховного суду України висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113ц16 суд може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст.117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З урахуванням розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, суд приходить до висновку, що позивачу належить сума середнього заробітку, що буде пропорційна розміру невиплачених сум та суд визначає таку в розмірі 15000 грн. виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Щодо заперечень представника відповідача суд такі відхиляє, оскільки рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02.12.2020 року питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося, позовні вимоги були заявлені позивачем про стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, з врахуванням того, що ухвалою суду від 20.01.2021 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, з відповідача в користь держави, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає до стягнення 354 грн. несплаченого позивачем судового збору та з позивача на користь держави 554 грн. несплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 570 грн. витрат на правничу допомогу, що належним чином підтверджені договором про надання професійної правничої допомоги від 15.09.2020 року, актом наданих правничих послуг з розрахунком суми витрат за надану адвокатом правничу допомогу, який відповідачем не оспорювався. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved