Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики в розмірі 1550000 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 136842 гривні, інфляційне збільшення боргу в сумі 554118 гривень 79 копійок, а всього 2241160,79 гривень, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалися на те, що відповідач отримав у борг суму коштів в розмірі 1300000 гривень зтерміном повернення до 01.10.2016 р., а також 10000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.09.2019 р.становило 250200 гривень з терміном повернення до 01.08.2017 р. Позивач посилається на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість на загальну суму 1550200 гривень. В зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, позивач просить застосувати положення ст.625 ЦК України та стягнути з відповідача 3% річних від суми простроченого зобов`язання та інфляційні збитки. 15.05.2020 р. відкрито провадження у справі на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач на момент розгляду справи не скористався своїм правом на подання письмового відзиву. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.06.2016 р. [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в розмірі 1300000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.10.2016 р. Крім того, 01.07.2017 р. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.08.2017 р. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належнм чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.08.2019р. у справі № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц). Досліджені судом розписки від 01.07.2017 р. та від 09.06.2016 р. містять підтвердження про отримання відповідачем грошових коштів від позивача та зобов`язання повернути їх у визначений в розписках строк. Як встановлено судом відповідач не виконав свої зобов`язання у визначений в розписках строк. Сума боргу за договором позики від 09.06.2016 р. становить 1300000 гривень та за договором позики від 01.07.2017 р. становить 10000 доларів США, що на момент звернення позивача до суду становило 250200 гривень. Оскільки, матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 1550200 гривень, їх доведеність, в зв`язку з чим в цій частині позов підлягає задоволенню. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних збитків. Розрахунок 3% річних від суми боргу за Договорами позики, та інфляційних збитків, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних від суми невиконаного зобов`язання за період з 01.10.2016 р. по 10.09.2019 р., в розмірі 136842 гривні, однак будь-яких розрахунків не надає. При вирішенні питання щодо суми 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача за договором позики від 09.06.2016 р. суд керується наступних розрахунком: з 01/10/2016 до 31/12/2016 сума 3% річних становить 1 300 000,00 x 3 % x 92 : 366 : 100 = 9 803,28 грн; за період з 01/01/2017 до 10/09/2019 сума 3% річних становить 1 300 000,00 x 3 % x 983 : 365 : 100= 105 032,88 грн. При здійсненні розрахунку інфляційних збитків за договором позики від 09.06.2016 р. суд виходить з наступного розрахунку: 1 300 000,00 (сума боргу) x 1.35337752 (розмір інфляції за вказаний період)- 1 300 000,00 = 459 390,77 грн. При вирішенні питання щодо суми 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача за договором позики від 01.07.2017 р. суд керується наступних розрахунком: з 01/08/2017 до 10/09/2019 розмір 3% річних становить 250 200,00 x 3 % x 771 : 365 : 100= 15 855,14 грн. Тобто, загальна суму 3% річних за договором від 01.07.2017 р. та від 09.06.2016 р. становить 130691,30 гривень. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача в зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання. Також, підлягають стягненню з відповідача інфляційні збитки, які позивач поніс в зв`язку з неповерненням йому своєчасно грошових коштів в розмірі 459390,77 гривень за договором від 09.06.2016 р. Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних збитків за договором від 01.07.2017 р., виходячи з наступного. Як вбачається з умов Договору, укладеного між сторонами, позика була надана в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в України встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не можуть поширюватись на випадки прострочення грошового зобов`язання , яке виражено в іноземній валютію. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних збитків за договором від 01.07.2017 р. не є обґрунтованими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не можуть бути задоволені. З огляду на встановлені судом обставини, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі положень ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору, пропорційно до задоволених вимог. Будь-які інші судові витрати не підтверджені належними доказами, а отже не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial