Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № MKRWFR00410057 від 04.07.2005 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 37515 гривень на термін до 30.06.2010 року та відповідачка зобовязувалася повернути кредит та відсотки, а користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати, згідно кредитного договору, а у випадку порушення зобовязань, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості. Відповідачкою не надавалося своєчасно грошових коштів для погашенння аборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на 25.08.2015 року, має заборгованість в сумі 145710,41 гривень, яка складається з наступного: 22117,72 гривень - заборгованість за кредитом; 49722,10 гривні - заборгованість по процентах за користування кредитом; 890,46 гривень - заборгованість по комісії; 72980,13 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. На підставі наведеного, просять стягнути з відповідачки на їх користь зазначену заборгованість та судові витрати у розмірі 2185,66 гривень. Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з"явився, однак 01.12.2015 року у заяві, наданій суду, представник банку просив розглянути дану справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідачки - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що строк позовної давності на вимогу про стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором від 04.07.2005 року вже минув, з цих підстав просить відмовити у задоволенні даного позову. Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До кредитних відносин застосовуються положення, що регулюють відносини позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що між сторонами по справі 04.07.2005 року було укладено кредитний договір № MKRWFR00410057, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 37515 гривень на термін до 30.06.2010 року та відповідачка зобовязувалася повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Відповідачка була особисто ознайомлена з правилами та умовами договору. Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 25.08.2015 року за відповідачкою рахується заборгованість по даному договору, зокрема, 22117,72 гривень заборгованість за кредитом, 49722,10 гривні заборгованість по процентам за користування кредитом, 890,46 гривень комісія та 72980,13 гривень пеня. Відповідачкою на сплату боргу по даному кредитному договору було внесено 22.02.2008 року на погашення заборгованості по тілу кредиту, 21.07.2008 року - 561,23 процентів, 02.06.2009 року - 1000 грн. сума погашеної пені. З матеріалів справи, досліджених у ході судового розгляду, вбачається, що відповідачка [PERSON] взяті на себе зобов'язання, що виникають з умов вищевказаної угоди, не виконувала, внаслідок чого допустила заборгованість за кредитом. Станом на 25.08.2015 року загальна сума заборгованості становила 145710,41 гривень. Відповідно дост. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.ст.526, 611 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 256\~ЦК України\~ встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені). Разом з тим, згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як встановлено судом, договір про збільшення позовної давності між сторонами у письмовій формі не укладався. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч.1ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В ході розгляду справи було встановлено, що з 12.06.2007 року за відповідачкою постійно рахується простроченою заборгованість за кредитом. [PERSON] 21.07.2008 року сплачувала останній раз проценти за кредитом, а 02.06.2009 року сплачувала останній раз 1000 гривень пені, крім того, кінцевий строк погашення заборгованості по договору - червня 2010 року. Отже саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності, але з позовом до суду ПАТ «Приватбанк» звернулося лише 15.10.2015 року, тобто за межами строків позовної давності. Відповідно до вимог ч.3ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності при вирішенні спору, про що зазначив в наданій суду письмовій заяві. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем в судовому засіданні заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, де особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні, суд відмовляє в задоволенні позову в цілій частині, тобто як і до основного зобов'язання, так і до стягнення штрафів за прострочення виконання зобов'язання, оскільки, зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У відповідності до ч. 1ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог позивача судом відмовлено, то судові витрати по справі слід віднести зарахунок позивача.

Outcome: dismissed