Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], що діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач є власником 11/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS]. Право власності на цей будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.11.2013 року. Відповідач по справі - син позивача, що діє у власних інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей та зареєстрований з дітьми за адресою: [ADDRESS] з 10.01.2014 року. Фактично відповідач та його діти не проживають у вказаному будинку з вересня 2017 року. Діти мешкають разом з матір'ю - колишньою дружиною відповідача [PERSON]- третьою особою по справі в будинку [ADDRESS]. Цей будинок належить [PERSON] на праві власності. В будинку за адресою: [ADDRESS], окрім відповідачів ніхто не зареєстрований та фактично не проживає. Позивач звертався до сина та колишньої невістки з проханням добровільно знятися з реєстрації разом з дітьми, але [PERSON] не дала згоди на перереєстрацію дітей за їх фактичним місцем проживання в будинку [ADDRESS]. Одночасно [PERSON] не згодна, щоб діти проживали разом з батьком. В жовтні 2017 року відповідач [PERSON] за проханням позивача звернувся до центру надання адміністративних послуг «Єдиний офіс» виконавчого комітету Бердянської міської ради з заявою про реєстрацію свого місця проживання за іншою адресою. Така реєстрація була проведена, але начальник відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради виніс рішення про скасування реєстрації фактичного місця проживання відповідача, у зв'язку з тим, що за вказаною адресою зареєстровані його неповнолітні діти. Відповідач не є власником житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON], мати дітей, має у приватній власності житловий будинок [ADDRESS] , з набагато кращими умовами побуту, ніж будинок по [ADDRESS]. Позивач має у приватній власності ще і квартиру за адресою: [ADDRESS]. де фактично проживає разом зі своїм сином - відповідачем по справі. Позивачка є інвалідом третьої групи, хворіє, та не має можливості утримувати будинок по [ADDRESS], як фізично так і матеріально: сплачувати за нього податок на нерухомість, так податок на земельну ділянку, утримувати його в належному стані, сплачувати комунальні послуги. Відповідач витрат по утриманню будинку не несе. Позивачу необхідні кошти для лікування та підтримки здоров'я. Вона має намір продати належну їй частину будинку для нормальної підтримки життєвого рівня. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в подальшому позивач в судове засідання не з"явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з"явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, в подальшому в судове засідання не з"явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, в подальшому надала судові заяву про розгляд справи за її відсутності та не визнання позовних вимог. Суд, вислухавши представника позивача, третіх осіб по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз'яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно дост. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач є єдиним власником 11/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.11.2013 року. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач та [PERSON]перебували у шлюбі, від якого у них народилися діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Деякий час, у період шлюбу, відповідач та [PERSON] проживали за адресою:[ADDRESS]. Відповідач та його діти були зареєстровані за вказаною адресою. З вересня 2017 року відповідач та [PERSON] та їх діти добровільно, без поважних причин, виїхали з вказаного приміщення. Пізніше [PERSON] купила будинок за адресою: [ADDRESS] , де зараз і мешкає з дітьми. Відповідач добровільно, без поважних причин, виїхав з вказаного приміщення та наразі фактично проживає за адресою : [ADDRESS]. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням того, що позивач - власник будинку , а відповідач - її син (член сім'ї власника житлового приміщення), який був зареєстрований у цій квартирі, повинні застосовуватись положення статті 405 ЦК України . Зважаючи на предмет спору та обставини справи, не вбачаються підстави для вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у відповідності до положень норм ЖК УРСР та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року. Відповідач у встановленому законом порядку вселився в спірне житло як член сім'ї власника, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання. Але в вересні 2017 року він та його неповнолітні діти добровільно, без поважних причин вибули на інше постійне місце проживання та через рік втратили право користування цим приміщенням , як житлом. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. До членів сім'ї власника належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Але неповнолітні онуки позивача є членами сім'ї відповідача, а не позивача у розумінні статті 64 ЖК УРСР 1983 року . Тому, з втратою відповідачем права на користування житлом, втрачають право на таке користування і його неповнолітні діти. [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], фактично проживають зі своєю матір'ю в житловому приміщенні , що належить їй на праві приватної власності. Тому зняття дітей з реєстрації , як похідне право про визнання їх такими , що втратили право користування житловим приміщенням не порушить їх прав. Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов'язково повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні житлом такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування. Відповідач та його неповнолітні сини є такими, що втратили право користування будинком по [ADDRESS], оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеному житлі, їхніх особистих речей у останньому не має, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у будинок позивача на протязі останнього року були відсутні, відсутня інформація про звернення відповідача до Бердянського відділення поліції з приводу перешкоджання проживання в будинку по [ADDRESS], відповідач не звертався до суду з позовом про вселення . В той час, наявність в минулому непорозумінь між відповідачем та [PERSON], як подружжя, не свідчить про вчинення позивачем, як власником перешкод у користуванні будинком відповідачу та його неповнолітнім дітям. Факт непроживання відповідача з дітьми за спірною адресою понад рік без поважних причин підтверджується письмовими доказами, а саме рішенням Бердянського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року по справі №310/8046/17 - відповідач визнав обставину фактичного непроживання в будинку по [ADDRESS] з вересня 2017 року. Цю обставину також визнала і [PERSON] по справі - мати неповнолітніх дітей. Згідно із положеннями частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітні діти проживають разом зі своєю матір'ю в будинку № 35 по вулиці Зарічній в м. Бердянську, а тому саме за вказаною адресою є місце проживання неповнолітніх дітей, права яких ніяким чином на разі не порушено. А тому, суд не бере до уваги думку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про недоцільність визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS]. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10 жовтня 2018 року в справі № 127/22896/16-ц. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved