Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Рівненського міського суду із позовом, заявою від 16.01.2015 року уточнили позовні вимоги до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. В позовній заяві зазначалось, що позивачі із 2004 року володіють на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS]. Відповідач, колишній чоловік, шлюб розірваний в 1997 році, та батько позивача №2, знятий із реєстрації в квартирі із 29.07.2003 року, проте з часу розлучення проживає в належній позивачам квартирі без будь-яких на те підстав, має власне житло в селі Бухарів Острозького району, де зареєстрований, при цьому систематично порушує умови співжиття для позивачів неможливими, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними, створює конфлікти, проявляє агресію, погрожує фізичною розправою, залякує, добровільно виселитись не бажає, що змусило звернутись за захистом свого права власності. Викладене підтверджується записами в медичній картці, висновками Рівненського МВ, притягненням відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім»ї, викликами швидкої допомоги до відповідача, перебуваю чого в нетверезому стані. Крім того, відповідач не несе витрати по утриманню житла, не сплачує комунальні послуги по утриманню спірної квартири. Письмових заперечень відповідача на позовну заяву не надано. Клопотання сторони відповідача про зупинення провадження в справі до вирішення судом в порядку окремого провадження заяви [PERSON] про встановлення факту проживання одною сім»єю із [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу 02.06.1997 року по даний час, поданої до суду 23.12.2014 року, відхилене судом. Позивачі та представник позивачів повністю підтримали позовні вимоги в суді. Додатково пояснили, що вона володіють в рівних частках двокімнатною /ізольовані кімнати/ квартирою житловою площею 26 кв.м., яка була отримана по ордеру виконавчого комітету Рівненської міської ради батьками позивачки. Пояснили, що в 1988 році після одруження відповідач вселився в квартиру, мав місце сімейний розлад, але після розлучення 1997 року вони примирились, відповідач продовжив проживати в квартирі, де живе до цього часу, в тому числі із 2003 року без реєстрації. Із 2009 року відповідач своєю поведінкою створює умови неможливого спільного проживання з ним в квартирі для них, як власників. Позивач, син, із березня 2014 року вимушено виселився із квартири через конфлікти та запої відповідача, в липні 2014 року одружився. Відповідач постійно зловживає спиртним, запійна форма, веде себе агресивно, скандалить, принижує, погрожує, застосовував фізичну силу. Позивачка закривається в окремій кімнаті, з якої через вікно проникає до сусідів, звідки викликає міліцію, чи втікає на певний час до сестри. Щодо відповідача був складений адміністративний протокол та він притягнутий до адміністративної відповідальності, внаслідок побоїв відповідача позивач зверталась в лікарню. З приводу неправомірної поведінки відповідача зверталась неодноразово в міліцію, але боялась відповідача, в основному свої заяви просила не розглядати. Відповідач протягом 2014 року не несе витрат по утриманню житла. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач не визнали позовні вимоги, Пояснили, що в позовній заяві та поясненнях багато неправди, проживає в квартирі постійно із 1988 року, після розлучення проживали одною сім»єю, серйозних скандалів чи побоїв не було, рік тому назад робили спільно ремонт квартири, він дає кошти на оплату комунальних послуг для позивачки. Вважають підставою закладеного позову бажання його виселити з тим, щоб в квартирі могли проживати син із сім»єю. Не заперечують, що відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності 22.05.2014 року за ст. 173-2 КпАП України у вигляді попередження, проте належних доказів систематичного порушення правил співжиття з боку відповідача того, що заходи громадського впливу або міри адміністративного характеру щодо нього не дали позитивних результатів суду не надано, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Просять в задоволенні позову відмовити. Оцінюючи пояснення сторін, дослідженні надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується учасниками судового розгляду, що відповідач вселений в спірну, належну на праві спільної часткової власності позивачам, згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.11.2004 року, квартиру в якості члена сім»ї, чоловіка позивачки, після реєстрації шлюбу в 1988 році. Після розірвання шлюбу в 1997 році продовжив проживання в квартирі, в тому числі після добровільного зняття із реєстрації в 2003 році, до теперішнього часу. Відповідно ст.ст. 64,156 ЖК України, [PERSON] набув право користування жилою площею в належній позивачам на праві власності квартирі, як член сім»ї та колишній член сім»ї власників. Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 ЖК України та частиною 1 статті 116 ЖК України. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виселення згідно із частиною 1 статті 116 ЖК України, що відноситься до Глави 2 „Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду", може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадянського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до положень ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запре речень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, оцінкою досліджених в судовому засіданні наданих позивачами доказів, встановлено наступне: із медичної картки позивача вбачається, що вона зверталась за медичною допомогою 15.06.2013 року з приводу забою м'яких тканин в ділянці обличчя зліва, де пояснила, що вдарив чоловік, проте вказані обставини не визнаються відповідачем, та не підтверджені належними доказами, оскільки за висновком Рівненського МВ по матеріалах ЄО№12337 від 17.06.2013 року було зареєстроване повідомлення фельдшера ЦМЛ з цього приводу, на що надійшла заява позивача [PERSON] про відсутність претензій, залишення повідомлення без розгляду, та відмову від заяви і пояснень; згідно висновку Рівненського МВ від 20.07.2013 року, зареєстроване повідомлення [PERSON], що чоловік в квартирі вибиває двері, а 20.07.2013 року надійшла заява позивачки про залишення заяви від 13.07.2013 року без розгляду, відсутність претензій, від письмових пояснень відмова; згідно висновку Рівненського МВ від 18.03.2014 року, зареєстроване повідомлення [PERSON] від 12.03.2014 року про те, що чоловік зловживає спиртними напоями, ображає, конфліктує, просить сприяння у виселенні /відсутні визначені в часі факти/, на що перевіркою очевидців не встановлено, із відповідачем проведена профілактична бесіда. Вищенаведені докази не заслуговують на увагу і не приймаються судом належними, відповідно ст.ст. 57-60 ЦПК України, доказами неправомірної поведінки відповідача, оскільки ґрунтуються на односторонніх заявах позивачки, які не підтверджені сторонніми доказами, та він яких вона згодом відмовилась. Досліджені судом копії сигнальних карточки надання швидкої і невідкладної медичної допомоги для відповідача від 15.07.2012 року №23, від 15.07.2012 року №69, від 14.05.2013 року №129 підтверджують перебування відповідача в стані алкогольного сп'яніння на час хвороби, не заслуговують на увагу, як належні докази порушення правил співжиття, неправомірної поведінки відповідача по місцю його проживання, створення умов неможливого проживання в одній квартирі з ним для позивачів. Відповідно постанови Рівненського міського суду від 23.05.2014 року в справі про адміністравтине правопорушення №569/7200/14п, відповідача [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КпАП України, за те, що 07.05.2014 року о 17.00 годині вчинив конфлікт із колишньою дружиною по місцю спільного проживання, в ході якого образливо чіплявся, чим вчинив насильство в сім»ї, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України є належним доказом неправомірної поведінки відповідача у вигляді насильства в сім»ї щодо позивачки. Допитана судом в якості свідків [PERSON] суду показала, що відповідач часто вживає спиртні напої із її чоловіком, в п'яному стані дебоширить, від чого позивачка боїться його та на свята втікає до своєї сестри через її квартиру, такі випадки відомі їй 2 рази на Новий 2014 рік та літом 2014 року. Допитана судом в якості свідка [PERSON], сестра позивачки, дала загального характеру покази, про те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, п»янствує, в п'яному стані стає агресивним, влаштовує дебоші, погрожує, внаслідок чого позивачка боїться, втікає до неї, де проживає тижнями, такі випадки мали місце приблизно 3-4 рази на рік. Таким чином, встановлено на підставі досліджених доказів, що відповідач є колишнім членом сім'ї власників квартири, позивачів в справі, може бути виселений лише на підставі статей 9, 157 ЖК України у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК України, чи в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Оскільки в ході розгляду справи доведено факт порушення правил співжиття з боку відповідача 07.05.2014 року, за що до нього судом застосовані заходи адміністративного запобігання, проте належних допустимих доказів систематичних фактів /системного повторення/ порушення правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а також того, що заходи запобігання і громадянського впливу щодо відповідача виявилися безрезультатними, як це передбачено частиною 1 статті 116 ЖК України, не доведені доказами, то підстави для задоволення позову не доведені і судом не встановлені. Слід зазначити, що передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Водночас, суд вважає, що встановлені обставини, а саме факт порушення правил співжиття з боку відповідача 07.05.2014 року та підтверджене в показах свідків зловживання спиртними напоями з боку відповідача, є достатніми для офіційного попередження відповідача про наслідки, передбачені ст. 116 ЖК України у вигляді виселення без надання іншого житла, у разі порушення правил співжиття в квартирі [ADDRESS] в подальшому. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed