Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач 03 січня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він працював у відповідача, у зв'язку з тим, що робота була пов'язана з важкими умовами праці він отримав професійне захворювання- хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології, третя стадія, із частим рецидивним перебігом, загостренням, емфізема легенів, легенева недостатність другого ступеня. Висновком МСЕК від 21.02.2008 року позивачу первинно було встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 40 % за професійним захворюванням - ХОЗЛ та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.03.2009 року. Висновком МСЕК від 19.02.2009 року [PERSON] підтверджено стійку втрату працездатності та третю групу інвалідності на строк до 19.02.2011 року. Висновком МСЕК від 24.02.2011 року встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 50 % та підтверджено третю групу інвалідності безстроково. Висновком МСЕК від 29.09.2011 року встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 80 % та встановлено другу групу інвалідності безстроково. Позивач вважає, що виробничим захворюванням йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він внаслідок встановлення групи інвалідності змушений регулярно звертатись за медичною допомогою до лікувальних установ, почуває себе немічним, не в змозі виконувати домашню роботу та займатися іншим видами трудової діяльності. Все це порушило нормальні життєві стосунки, він вимушений прикладати зусилля для організації свого життя. Просить стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 80 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та суду пояснила, що позивач був повідомлений про шкідливі фактори роботи та наслідки їх впливу на його організм, але продовжував працювати, позивачем не було надано жодного доказу, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди та її розмір. Також зазначила, що позивачем пропущений строк позовної давності. На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача [PERSON], оскільки вони разом працювали у відповідача, він та позивач працювали у шкідливих умовах. [PERSON] був звільнений внаслідок стану здоров'я, позивач має проблеми зі здоров'ям внаслідок чого відчуває душевні страждання. [PERSON], допитаний у судовому засіданні в якості свідка, суду пояснив, що [PERSON] працював у відповідача, приблизно сім років назад у нього почалися проблеми зі здоров'ям, внаслідок погіршення стану здоров'я та необхідністю звертатися до лікарів позивач відчуває моральні страждання. Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював у відповідача (а.с. 7-12). Висновком МСЕК від 21 лютого 2008 року позивачу первинно було встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 40 % за професійним захворюванням - ХОЗЛ та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.03.2009 року (а.с. 15-16). Висновком МСЕК від 19 лютого 2009 року [PERSON] підтверджено стійку втрату працездатності та третю групу інвалідності на строк до 19.02.2011 року (а.с. 18-19). Висновком МСЕК від 24 лютого 2011 року встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 50 % та підтверджено третю групу інвалідності безстроково (а.с. 20-21). Висновком МСЕК від 29 вересня 2011 року встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 80 % та встановлено другу групу інвалідності безстроково (а.с. 25-27). Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла при наявності її вини. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичній болі та стражданнях, які фізична особа отримала внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, що дає підстави суду заподіяння позивачеві моральної шкоди. У відповідності з вимогами ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків та потребують від нього додаткових старань для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм рішенням № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року по справі № 1-32/2008 визначив, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-X1V. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України, позивач, працюючи у відповідача, мав право на здорові та безпечні умови праці, має право на матеріальне забезпечення на випадок повної або часткової втрати працездатності. Позивач внаслідок професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності позбавлений можливості щодо реалізації своїх звичок та бажань, ушкодження його здоров'я призвело до негативних наслідків морального характеру, що потребує додаткових зусиль для організації життя. Таким чином, судом безперечно встановлено, що внаслідок професійного захворювання, отриманого в результаті шкідливих та небезпечних умов виробництва з боку відповідача, [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що порушило його нормальні життєві стосунки, які потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя - необхідністю звернення до лікарів, неможливість отримати високооплачувану роботу та інше. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, які зазнав та продовжує зазнавати позивач, неможливість відновлення професійної працездатності, важкість вимушених змін в житті позивача, характер додаткових зусиль для організації його життя. Вирішуючи питання про розмір відшкодування на користь позивача, суд враховує ступінь втрати позивачем професійної працездатності, яка первинно становить 40 %, конкретні обставини справи, стан здоров'я позивача, та з урахуванням усіх обставин, виходячи із принципу розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним на користь позивача стягнути моральну шкоду у розмірі 12 000,00 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 233 Кодексу законів про працю України, суд вважає необґрунтованими, оскільки положеннями ст. 268 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність не застосовується до вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або ушкодженням здоров'я або смертю. Обговорюючи питання про судові витрати, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права не понесені судові витрати у зв'язку з тим, що відповідно до положень пп. 2 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я звільнені від сплати судового збору. Ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь держави з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial