Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , та просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та виселити зазначених осіб. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] . Окрім інших, в цій квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , проте, всупереч укладеним угодам між сторонами, відповідач проживає з дитиною в квартирі позивача довгий проміжок часу без поважних по суті на те причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, не планує виселятися з квартири, чим чинить перешкоду у користуванні позивачем своїм майном. Також, відповідачка провокує регулярні конфлікти. Як одноособовий власник, позивач має всі передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. За вказаних обставин позивач вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав. Ухвалою від 29.10.2020 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач не з`явилася в судове засідання, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до суду направили пояснення зі змісту яких вбачається, що третя особа заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та виселення його. Одночасно просили провести розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення у відсутність сторін. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, Судовим розглядом встановлено, що позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебували в шлюбі, зареєстрованому центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у місті Києві 27.06.2014 року, актовий запис №1326 про укладення шлюбу 27.06.2014 року, свідоцтво про шлюб [NUMBER] , та є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 21.05.2015 року, актовий запис №1291, серія [NUMBER] від 21.05.2015 року. Позивачеві на підставі Договору дарування від 15.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дебольською В.В., зареєстрований в реєстрі за №471, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №207648193 від 27.04.2020 року. Позивач станом на даний момент зареєстрований в зазначеній квартирі одноособово. 10.10.2019 року, позивач та відповідач, уклали між собою Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дебольською В.В., зареєстровано в реєстрі за N9522, згідно якого майно, рухоме та нерухоме майно, яке підлягає обов`язковій державній або іншій реєстрації (квартира, жилий будинок, земельна ділянка, автомобіль, інше рухоме чи нерухоме майно, в т.ч. майнові права на це майно, корпоративні права, права на об`єкти інтелектуальної власності, похідні майнові права від вказаних об`єктів власності, тощо), що оформлено (зареєстровано) на одного з подружжя, а також придбане (набуте) на ім`я одного із подружжя, в тому числі за спільні кошти подружжя, є особистою приватною власністю того із подружжя, за котрим воно зареєстровано, придбане на його ім`я. Таким чином у відповідача наявне у власності нерухоме майно у кількості 2 одиниці в центральній частині міста Києва, зокрема ї належить квартира у [ADDRESS] . Відомості про зазначені квартири підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №207644950 від 27.04.2020 року. Також [PERSON] та [PERSON] , як батьки дитини, 10.10.2019 року уклали між собою Договір батьків про умови проживання дитини та про умови здійснення батьками права на особисте виховання дітей, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дебольською В.В., зареєстровано в реєстрі за №521. Серед іншого, в пункті 2 сторони визначили, що: "Батьки за цим договором досягли згоди про те, що до досягнення Дитиною віку, з якого вона самостійно зможе обирати місце проживання або її думка підлягатиме врахуванню при визначенні місця проживання в силу Закону, Дитина буде проживати спільно з [PERSON] , за місцем її фактичного проживання, а саме за адресою, за якою переїжджає на постійне окреме проживання матір: [ADDRESS] . Відповідач зареєструвала місце проживання себе і спільної дитини за вказаною адресою. На підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.12,2020 року, у справі №757/57390/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , шлюб між ними припинено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Статтею 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою від 16.11.2016 року Верховний Суд України вирішував справу №6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач вселилась у спірну квартиру, як член сім`ї власника житлового будинку, і набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Враховуючи вищенаведене, слід прийти до висновку, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з припиненням з [PERSON] сімейних відносин, має у власності інше нерухоме майно, на підставі Шлюбного договору від 10.10.2019 року, має встановлене Договором про порядок виховання дитини від 10.10.2019 року місце проживання за адресою [ADDRESS] , однак продовжує безпідставно користуватись нерухомим майном позивача, а відтак позовні вимоги в частині до [PERSON] підлягають задоволенню. Окрім цього, як встановлено вище, за час перебування у шлюбі позивача з відповідачем, в них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Згідно з Реєстром територіальної громади м. Києва, станом на 14 квітня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований тільки позивач. Згідно з Реєстром територіальної громади м. Києва, станом на 14 квітня 2021 року, відповідачка разом із сином зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з вказаної правової норми, малолітня дитина, не зважаючи на своє місце реєстрації разом з матір`ю, має право проживати без реєстрації разом з батьком. Перебуваючи у шлюбі, подружжя 10 жовтня 2019 року уклало між собою договір про умови проживання дитини та про умови здійснення батьками права на особисте виховання дітей. Згідно з п.3. даного договору - батько дитини має право за попередньою домовленістю з матір`ю дитини брати дитину до себе за місцем свого проживання. Проміжок такого часу перебування дитини з батьком - в договорі не вказаний. Відповідно до укладеного договору, батьки малолітньої дитини узгодили як право проживання дитини за місцем її реєстрації так і право перебування дитини разом з батьком без матері, за місцем проживання батька. Тому, вимоги позивача, щодо позбавлення права користування малолітнього сина та його виселення, не може бути предметом даного позову, так як батьки самостійно визначили місце проживання дитини за місцем проживання матері, так і можливість перебування дитини за місцем проживання батька без матері. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання малолітньої дитини - [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення, не підлягають задоволенню. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідач [PERSON] , на спростування доводів та доказів сторони позивача, своїх доказів суду не надала. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial