Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 12 грудня 2008 року помер її батько [PERSON], який проживав по 2-му пров. Лермонтова, 23 в м. Вінниці. В 2004 році померлим було складено заповіт, яким він все своє майно заповів позивачу. Позивач зазначає, що нею було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом, а згодом вона звернулася до нотаріальної контори, щоб отримати свідоцтва про право на спадщину на будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку. Однак їй було відмовлено, в зв'язку з відсутністю державного акту на право власності на земельну ділянку та відсутністю реєстрації права власності на будинок. З огляду на викладене, [PERSON] звернулася до суду з позовом, який було задоволено та визнано за нею право власності на земельну ділянку № 23, площею 589 кв.м., що знаходиться в м. Вінниці по 2-му пров. Лермонтова. Так, в 2014 році позивач повторно звернулася до нотаріальної контори, де їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, оскільки право власності на нього за померлим батьком не було зареєстровано. Таким чином, оскільки [PERSON] позбавлена можливості розпорядитись житловим будинком з господарськими будівлями, тому вона звернулася до суд з даним позовом та просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, який складається з: кухні 1 площею 10,0 кв.м., кімнати 2 житловою площею 9,4 кв.м., кімнати 3 житловою площею 26,3 кв.м., кімнати 4 житловою площею 11,0 кв.м., санвузла 5 площею 2,7 кв.м., веранди І площею 5,2 кв.м., та господарські будівлі, а саме: погріб під частиною будівлі «п/В», гараж «Б», сарай «В», ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, загальною площею 64,6 кв.м., в тому числі житловою - 46,7 кв.м., та знаходиться в м. Вінниці по 2-му пров. Лермонтова, буд. 23, який належить [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила його задовольнити та залишити за нею судові витрати. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] в судовому засіданні у вирішення спору покладається на думку суду. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 грудня 1954 року між житловим управлінням виконкому міської ради депутатів трудящихся та [PERSON] було укладено договір на право побудови будинку по 2-му пров. Лермонтова, 397 і безстрокове користування земельною ділянкою (а.с. 16). Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 21 січня 1955 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-1288. Разом з тим, згідно листа КП «ВМБТІ» № 1291 від 17.03.2014 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 22737 станом на 29.12.2012 року реєстрація права приватної власності на будином № 23 по провулку 2-му Лермонтова в м. Вінниці КП «ВМБТІ» не проводилась (а.с. 17). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що батько позивача не зареєстрував вищевказаний договір в бюро технічної інвентаризації. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені, судом встановлено, що [PERSON] змінив своє імя на [PERSON] (а.с. 9). Згідно свідоцтва про народження серії VII-УР № 0220183, виданого міським бюро ЗАГС міста Вінниці, судом встановлено, що [PERSON] народилася 21 січня 1967 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-АМ № 441281, виданого міським відділом ЗАГС м. Вінниці, судом встановлено, що 29.09.1992 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 2241. Після одруженн [PERSON] прийняла прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що 7 вересня 2004 року [PERSON] було складено заповіт, згідно якого останній заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, своїй дочці [PERSON] (а.с. 5). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З свідоцтва про смерть серії І-АМ № 124165, виданого 15.12.2008 року відділом РАЦС [PERSON] МУЮ Вінницької області, встановлено, що батько позивача [PERSON] помер в м. Вінниці 12 грудня 2008 року (а.с. 4). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2012 року, позов [PERSON] задоволено та визнано за нею право власності в порядку спадкування за заповітом, на земельну ділянку № 23, площею 589 кв.м., що знаходиться в м. Вінниці по 2-му пров. Лермонтова, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належала [PERSON], який помер 12 грудня 2008 року (а.с. 10-11). Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок № 23 по 2-му пров. Лермонтова в м. Вінниці, виготовленого 17.07.2013 року КП «ВМБТІ», судом вбачається, що власником зазначеного будинку є [PERSON] (а.с. 12-15). Також з змісту технічного паспорта вбачається, що вказаний будинок складається з: кухні 1 площею 10,0 кв.м., кімнати 2 житловою площею 9,4 кв.м., кімнати 3 житловою площею 26,3 кв.м., кімнати 4 житловою площею 11,0 кв.м., санвузла 5 площею 2,7 кв.м., веранди І площею 5,2 кв.м., та господарські будівлі, а саме: погріб під частиною будівлі «п/В», гараж «Б», сарай «В», ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, загальною площею 64,6 кв.м., в тому числі житловою 46,7 кв.м. З відміток зроблених в паспорті громадянина України, вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована в спірному будинку з 17 серпня 2005 року (а.с. 19-20). Також з матеріалів справи вбачається, що матір позивача [PERSON] померла 22 січня 2016 року в м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 336393, виданим 25.01.2016 року відділом ДРАЦС [PERSON] міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 8). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, суд вбачає, що 08.04.2009 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 43). Відповідно до матеріалів спадкової справи № 393/09, заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] 18.04.2009 року (а.с. 42) зверталася до Першої вінницької держнотконтори з заявою про прийняття спадкового майна за заповітом після смерті 12.12.2008 року батька, яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав, та у відповідності до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України вважається особою, яка прийняли спадщину. Крім того, в матеріалах спадкової справи є заява дружини померлого (матері позивача) [PERSON] від 08.04.2009 року про відмову від належної їй частки спадщини, що залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] на користь позивача - [PERSON] (а.с. 46). З постанови Першої вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд вбачає, що [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями під номером 23, що знаходиться в м. Вінниці, по 2-му пров. Лермонтова, належний її батькові [PERSON], померлому 12 грудня 2008 року, було відмовлено, в зв'язку з тим, що право власності на спадковий будинок не проводилося (а.с. 18). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч.ч. 1, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Разом з тим, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністерства комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Так, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, з огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що право власності у померлого [PERSON] виникло, незалежності від реєстрації такого права. Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» спір про право, оснований на вчиненній нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Статтею 68 Закону України "Про нотаріат», пункту 4.15. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. П. 4.18. глави 10 розділу II цього ж Порядку встановлено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання права власності в порядку спадкування знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд залишає за позивачем на її прохання. На підставі викладеного,

Outcome: approved