Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду з позовом звернулася [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.05.2013 р. закрито кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.125 КК України, на підставі ст.1, п «г» ст. 6 Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 р. №3680-VІ, зі звільненням відповідача від кримінальної відповідальності. Цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду та надано право позивачу вирішити позов про стягнення шкоди в порядку цивільного судочинства. З постанови місцевого суду про закриття кримінальної справи, на думку позивача, вбачається встановлення факту умисного нанесення відповідачем близько 20 год. 00 хв. 03.08.2010 р. на подвір'ї будинковолодіння [ADDRESS] удару дерев'яною палкою по правій руці [PERSON], внаслідок чого останній було спричинено легкі тілесні ушкодження. Вину [PERSON] суд вважає доведеною, дії кваліфікує за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я. На думку позивача, своїми умисними злочинними діями відповідачка спричинила позивачу матеріальну та моральну шкоду, яку повинна відшкодувати згідно закону. Позивач вказує, що на придбання медичних препаратів, які були призначені для лікування в зв'язку з спричиненням тілесних ушкоджень, вона витратила 1.404,98 грн., що підтверджується фіскальними звітними чеками, записами лікарів в медичній картці та даними про вартість медпрепаратів працівниками аптечних закладів. В своєму позові [PERSON] наводить дані щодо вартості проїзду позивача до медичних закладів району та області, що становить 181,70 грн., в той же час вартість проїзду позивача та його представника до судів за 2011-2013 роки становить 518,82 грн. До позову також надає копії проїзних документів та довідки про вартість квитків автобусного сполучення. Позивач вказує на завдання їй моральної шкоди, що виявилося у тривалому розгляді кримінальної справи, затягуванні з боку відповідача розгляду судової справи, зловживання відповідачкою процесуальними правами, а також тривалих фізичних болях, лікування позивача у медичних закладах. Окрім того, [PERSON] вказує, що у неї постійно болить рука, вона не може нормально працювати, до того ж відповідач постійно її ображає, демонструє непристойні жести, у зв'язку з чим позивач не може вийти у двір і т.п. Поряд з моральною та майновою шкодою позивач просить стягнути також із відповідача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 7.500 грн., які витрачені на представництво інтересів потерпілої в кримінальній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили стягнути з відповідача 2.105,50 грн. майнової шкоди, 10.000 грн. моральної шкоди та 7.500 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Позивач надала в судовому засіданні пояснення з приводу того, що в неї у зв'язку із нанесенням тілесних ушкоджень практично не функціонує права рука, проявляється стійка втрата працездатності. Окрім того, вона вимушена була через травму звільнитися з роботи та не може через травму вдома виконувати домашню роботу та займатися городництвом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали та подали письмові заперечення проти позовної заяви, в яких виклали власну позицію з приводу необґрунтованості заявлених вимог про стягнення шкоди, заподіяної злочином, а також безпідставності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу адвоката в кримінальній справі. Представник відповідача пояснив, що відповідач не визнавала свою вину в ході судового розгляду кримінальної справи в Чорнобаївському районному суді та не завдавала серйозних травм потерпілій [PERSON] Остання не проходила лікування в медичних закладах та звільнилася із роботи за угодою сторін, а не за станом здоров'я. Заслухавши пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.05.2013 р. закрито кримінальну справу №2322/1549/12 по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.125 КК України, у зв'язку із застосуванням до неї акту про амністію, зі звільненням її від кримінальної відповідальності. При цьому суд залишив без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення майнової та моральної шкоди. Вказаною постановою суду підсудну [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за досягненням нею 69-річного віку на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2011 році» від 08.07.2011 р. №3680-VІ. Згідно ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від кримінальної відповідальності і покарання певної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів. Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про амністію у 2011 році» амністія не звільняє від обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком чи рішенням суду. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статей 1166,1167 ЦК України та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (із змінами і доповненнями) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка визначає підстави звільнення від доказування. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Докази, згідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, повинні бути належними і допустимими. До матеріалів справи позивачем надано відомості та документи щодо вартості проїзду до медичних закладів в сумі 181,70 грн. В ході дослідження письмових доказів судом встановлено, що з наведених позивачем документів лише деякі стосуються безпосередньо стосуються наслідків вчиненого злочину, а саме: проїзд позивача 04.08.2010 р. в Золотоніську центральну районну лікарню для огляду лікаря - вартість 03грн. 50коп., а також проїзд до обласного судово-медичного бюро для проведення медичного обстеження - вартість 25грн. 70коп. Решта документів та відомостей про проїзд позивача до лікувальних закладів у 2011-2012 роках не стосується предмету розгляду даної цивільної справи, оскільки відсутні беззаперечні докази лікування [PERSON] травми, що заподіяна внаслідок вчинення злочину, а не інших захворювань. Стосовно стягнення вартості проїзду до судових органів в 2011-2013 роках в розмірі 518,82 грн. суд зауважує, що кримінальна справа слухалася в Чорнобаївському районному суді у 2013 році, при цьому більшість із витрат на проїзд до приміщення районних судів не підтверджені проїзними квитками. В ч.3 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що для пасажира документом регулярного пасажирського перевезення є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка) Відповідно до п.2.10 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 18.02.1997 р. №176, квиток на проїзд - документ установленої форми, який підтверджує факт укладення договору перевезення. У зв'язку з цим суд критично оцінює в якості доказів майнової шкоди щодо пасажирського перевезення довідки ПАТ "Чорнобаївське АТП 17149» від 26.06.2013 р. №262 та ПАТ «Золотоніське АТП 17112», які не можуть бути документами пасажирського перевезення, а лише свідчать про вартість пасажирського проїзду в автобусах міжміського сполучення. Щодо понесених позивачем витрат на придбання медикаментів та проходження медичного обстеження суд зазначає, що надана позивачем квитанція до прибуткового касового ордеру від 21.04.2012 р. №2303 про проходження УЗД ліктьового суглобу в розмірі 70грн. стосується обставин визначення можливих наслідків заподіяння шкоди її здоров'ю, Суд також приймає як доказ товарний чек від 04.08.2010 р. на придбання медичного матеріалу на суму 21грн. У висновку експерта від 01.11.2012 р. №911/29 щодо проведення судово-медичної експертизи вказано: у [PERSON] є захворювання - деформуючий артоз кистей, ліктьових суглобів, епікондиліт правого ліктьового суглобу. Згідно п.4.7. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень - загострення захворювань, що передували травмі після спричинення тілесних ушкоджень не повинні враховуватися при оцінці тяжкості тілесних ушкоджень. Причинно-наслідкового зв'язку, на думку суду, між ушкодженням та цими наслідками немає. Надані до матеріалів цивільної справи в якості письмових доказів оригінали розрахункових чеків від 23.05.2012р. щодо придбання у ТОВ «Аптека 172» м. Черкаси медичного засобу «Дипроспан» на суму 85,20 грн., а також від 23.05.2013р. щодо придбання у аптеці «Здоров'я» медичного засобу «Кетанов» на суму 19,40грн., не підтверджені медичною рецептурою та показаннями лікаря щодо можливого лікування наслідків травми ліктьового суглобу, яка була спричинена ударом палицею в серпні 2010року. Всі інші докази щодо понесених позивачем витрат на придбання медикаментів суд сприймає критично, оскільки надані виписки з медичної картки [PERSON] та інша медична документація не можуть бути розцінені як платіжні документи на придбання медичних препаратів та матеріалів, які необхідні для лікування заподіяної травми. Оскільки позивачкою в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів щодо понесення нею витрат на придбання медикаментів на суму 1.284грн. 78коп., а також не надано для ознайомлення витребуваних оригіналів розрахункових чеків на придбання ліків, які додаються до матеріалів позовної заяви, суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. А тому позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає до часткового задоволення на суму 120,20 гривень (3,50 грн.+25,70 грн. + 70 грн. +21 грн.), які підтверджені відповідними письмовими доказами та стосуються предмету доказування в даній цивільній справі. Згідно ч.2 ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, інших цивільних прав. Судом встановлено наявність моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок протиправності діяння відповідача, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача та вину останньої в її заподіянні. Однак, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, який визначений позивачем, є завищеним. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину та тривалість моральних страждань позивача, які остання зазнала внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю, тяжкість вимушених змін, які настали внаслідок цього. Разом з тим, пояснення позивача з приводу стійкої втрати працездатності, спричиненої травмою ліктьового суглобу, не знаходять свого підтвердження у висновку судово-медичного експерта або висновках Лікарсько-консультаційної комісії Золотоніської центральної районної лікарні про тимчасову непрацездатність [PERSON] В той же час в матеріалах цивільної справи немає висновків лікарсько-консультаційної комісії про стійку втрату працездатності позивача та можливого присвоєння їй статусу інваліда. Позивачем не надано до матеріалів цивільної справи доказів стійкої втрати працездатності, що заважає їй працевлаштуватися та отримувати грошові кошти. Судом досліджено доданий відповідачем до матеріалів справи лист Золотоніського районного споживчого товариства від 03.03.2014р. №33, відповідно до якого громадянка [PERSON] дійсно працювала в споживчому товаристві у відділу ресторанного господарства - кухонним робітником з 08 вересня 2008року (розпорядження про прийом №66 від 01.09.2008 р.) та звільнена згідно поданої заяви з 06.02.2012 року за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (розпорядження №8 від 06.02.2012 року). [PERSON] дійсно перебувала на лікарняному з 04 серпня по 08 серпня 2010року, про що свідчить листок непрацездатності №673834 від 04 серпня 2010року, виданий поліклінічним відділенням центральної районної лікарні. На запит суду Черкаською обласною лікарнею направлено письмову відповідь за №01-22/493 від 03.03.2014р., згідно якої за даними архіву лікарні, приймального відділення, обласної діагностично-консультативної поліклініки, ортопедо-травматологічного відділення [PERSON] в серпні 2010 року на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебувала. Окрім того, в матеріалах кримінальної справи №2322/1549/12, яку суд дослідив в судовому засіданні, є письмова відповідь Золотоніської центральної районної лікарні (на запит суду - а.с. 212), згідно якої медична карка амбулаторної хворої [PERSON], жительки села Мелесівка Золотоніського району в реєстратурі Золотоніської ЦРЛ - відсутня. [PERSON] дійсно перебувала по листку непрацездатності №673834 в поліклінічному відділенні Золотоніської ЦРЛ з 04.08.2010р. по 08.08.2010р. Діагноз: забій правого ліктьового суглобу. Рентгенограми ліктьового суглобу [PERSON] від 04.08.2010 р. в Золотоніській ЦРЛ - відсутня. Суд, за наявними матеріалами справи, не знаходить документальних підтверджень перебування позивача на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні в період серпня 2010року, що повинно було призвести, на думку суду, до істотної зміни звичайного порядку життя [PERSON] та припинення її трудових відносин із Золотоніським РайСТ. За наведених обставин, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 800 гривень. Суд вважає також, що такий розмір відшкодування моральної шкоди забезпечить баланс між захистом порушених прав позивача та інтересів відповідача (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), яка є пенсіонером та особою похилого віку (74 роки). Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, то на думку суду, вони не підлягають задоволенню оскільки суду не надано належних доказів, що позивачем укладено договір із адвокатом [PERSON] про надання юридичних послуг в 2011-2013 роках. В матеріалах цивільної справи відсутні належним чином оформлені письмові докази сплати позивачем вартості адвокатських послуг. Незважаючи на те, що кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] слухалася в Чорнобаївському районному суді, позивач надає до матеріалів позову в якості письмових доказів адвокатські ордери на ведення кримінальної справи в Золотоніському міськрайонному суді, які датуються 12.04.2011р., 05.01.2012р. Більшість із судових рішень, на які посилається позивач в обґрунтування своїм вимог про стягнення витрат на правову допомогу адвоката, прийняті судами першої та апеляційної інстанцій поза межами кримінальної справи №2322/1549/12. Представником відповідача були надані до матеріалів цивільної справи ухвали Золотоніського міськрайонного суду від про залишення без розгляду скарги потерпілої [PERSON] від 20.07.2011 р. та від 19.07.2011 р., які не оскаржені представником позивача до суду апеляційної інстанції. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01 жовтня 1999 року та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (витяг з Книги обліку доходів і витрат, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки РРО, посвідчення про відрядження і т.п.). Наявність у матеріалах цивільної справи копій квитанцій до прибуткових касових ордерів адвоката [PERSON] за 2011-2013 роки, за якими, начебто, зараховані готівкові кошти [PERSON] в сумі 7.500 грн., суд сприймає критично, виходячи із вимог діючого законодавства. Відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке затверджене постановою Правління НБУ від 15.12.2004 р. №637, зареєстроване у Мін'юсті 13.01.2005 р. за №40/10320, розрахунковий документ - документ встановлених форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Згідно п. 3.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні передбачено, що касові операції, що проводяться відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» оформляються згідно з вимогами зазначеного Закону. Представник позивача адвокат [PERSON], за наявною письмовою інформацією Золотоніської ОДПІ, протягом 2011-2013 років був зареєстрованим фізичною особою-підприємцем. Відповідно до п.4.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні фізичні особи - підприємці, які здійснюють підприємницьку діяльність, касової книги не ведуть, а вимоги щодо обов'язкового оформлення готівкових операцій прибутковими та видатковими касовими ордерами (глава Положення) встановлені лише для юридичних осіб. За повідомленням Золотоніської ОДПІ від 04.02.2014 р. №821/10-021, яке надано на виконання вимог ухвали Золотоніського міськрайонного суду про витребування доказів, адвокатом [PERSON] касова книга у 2011-2012 роках Золотоніською об'єднаною податковою інспекцією не реєструвалася. Відповідно до листа Державного комітету України з питань регуляторної політки та підприємництва № 1679 від 16.03.2008, суб'єкти підприємницької діяльності - фізичні особи касові книги не ведуть, а також при готівкових розрахунках не використовують бланки прибуткових та видаткових ордерів. На цей факт звертав увагу і Нацбанк України у листі від 09.03.2011 р. №11-117/982-3354 та листі від 30.10.2006 р. №25-113/2453-11507. Форма прибуткового касового ордеру, затверджена наказом Міністерства статистики України від 15.02.1996 р. №51, також передбачує його застосування лише підприємствами та організаціями, з оформленням даного касового документу бухгалтерією підприємства, обліком в Журналі реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів, а також веденням аналітичного рахунку з використанням Плану бухгалтерських рахунків. Тож, дія Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не поширюється на правовідносини, які склалися в даному випадку між адвокатом [PERSON] та потерпілою [PERSON] Відповідно до статей 177, 178 розділу IV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді. Згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. №1269 «Про затвердження Порядку ведення книги обліку доходів і витрат» передбачене ведення фізичними особами-підприємцями Книги обліку доходів і витрат, до якої заносяться відомості щодо здійснених операцій з проведеними витратами і/або отриманим доходом. За наведених обставин надані адвокатами квитанції не є належним чином оформленими первинними фінансовими документами, а тому не можуть бути доказами понесених позивачем витрат на правову допомогу. Разом з цим, позивачем не надано до матеріалів позовної заяви в якості письмових доказів понесених витрат витяги з Книги обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця [PERSON] щодо внесення до первинної облікової документації відомостей про реєстрацію платіжних документів щодо фактичного одержання адвокатом готівкових коштів від [PERSON], згідно наданих до матеріалів справи квитанцій. Суд вважає, що наданий позивачем письмовий розрахунок адвоката про оплату юридичних послуг не може бути підтвердженням фактичного зарахування грошових коштів [PERSON], адже вказаний документ не відповідає вимогам правил бухгалтерського обліку, а є лише документом щодо підрахунку вартості наданих юридичних послуг за період 2011-2013 років. Суд також враховує, що питання відшкодування витрат потерпілим на правову допомогу регулює кримінально-процесуальний закон. Однак він не передбачає відшкодування потерпілому витрат на участь представника в процесі, оскільки регулює лише оплату праці участі адвоката за призначенням. Витрат на оплату праці представника потерпілого не відносяться до судових витрат. Понесені [PERSON] витрати на оплату праці представника у кримінальній справі також не є майновою шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, на яку посилався позивач у позовній заяві. За таких умов суд приходить до кінцевого висновку про те, що позовна вимога в частині стягнення із відповідача суми витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 7500 грн. задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed