overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 03.05.2012 року відповідач, уклавши договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0018/82/0169860 отримала в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит в розмірі 32805,43 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,4 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 03.05.2018 року. Позивач зазначає, що свої зобов"язання перед позичальником Банк виконав, відповідач же, умови укладеного договору порушив, своєчасно кредит не погашає, станом на 06.02.2015 року утворився борг в сумі - 40399,33 грн. (заборгованість по кредиту - 26057,08 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 6173,77 грн., пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків - 8168,48 грн). Через що, позивач, посилаючись на умови договору просить суд стягнути з відповідача суму боргу 40339,33 грн. та понесені судові витрати в розмірі 403,99 грн. Представник позивача дані позовні вимоги підтримав (л.с.41-43). Відповідач проти позову не заперечила, позов визнала щодо суми заборгованості станом на 06.02.2015 року (л.с.44). Проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідач дійсно уклала угоду з банком про отримання кредиту (л.с.17-21) . Відповідно до договору, Банк зобов'язався надати Відповідачу кредит в сумі 32805,43 грн. терміном на 72 міс., зі сплатою 34,4 % річних за користування кредитом. Відповідач мала, в строки, визначені договором, погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки, погоджені сторонами. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі і надав відповідачу кредит . Відповідач свої зобов»язання виконує частково, своєчасно кредит не погашає, станом на 06.02.2015 року утворився борг в сумі - 40399,33 грн. (заборгованість по кредиту - 26057,08 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 6173,77 грн., пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків - 8168,48 грн). і ця обставина відповідачем не заперечується. Розрахунок боргу позивачем складено належним чином (л.с. 5-7). Згідно ст. ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в передбачений договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, а боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, Банк має право на повернення боргу по кредиту і відсотки за користування ним, шляхом стягнення з відповідача суми боргу. Вимоги позову є обгрунтованими і суд їх задовольняє. Вимога позову про стягнення з відповідача судових витрат підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 24.01.2018 року померла [PERSON], яка проживала за адресою :[INFO], яка 15.11.2017 року зробила на його користь заповідальне розпорядження щодо належного їй майна. Як спадкоємець за заповітом він, в установлений законом строк, подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому було відмовлено із-за відсутності документів, які посвідчують право власності спадкодавця на вищевказану квартиру. Свідоцтво про право власності на житло було втрачено спадкодавцем за життя, остання отримала дублікат вказаного документа, який згодом також був втрачений та не відновлений у встановленому законом порядку. Відсутність вказаного документа унеможливлює реалізувати право на оформлення спадщини в органах нотаріату, тому просить рішенням суду визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутності, у зв"язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що 24.01.2018 року в м.Коростень у віці 81 рік в м.Коростень Житомирської області померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП №323457. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], підставою виникнення права власності є дублікат свідоцтва про право власності на житло 14520 виданий 18.11.2013 року виконавчим комітетом Коростенської міської ради. Позивач є спадкоємцем [PERSON] по заповіту, посвідченого 15.11.2017 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу [PERSON]. Інформація про те, що даний заповіт був змінений або скасований в справі відсутня. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець \~за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Зі спадкової справи №19/2008 слідує, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON], як спадкоємець по заповіту. \~ \~ \~ \~У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] позивачу нотаріусом відмовлено. Дана відмова мотивована відсутністю правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно, що стверджується листом від 30.07.2016 року за №816/01-16. Враховуючи те, що позивачем надано суду копію листа нотаріуса, яким відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру і надано роз'яснення щодо підстав відмови, чим позивач підтвердив неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату на спадкове нерухоме майно, належність квартири [ADDRESS] спадкодавцю позивача ніким та нічим не спростовано, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що [INFO] року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина за законом у виді ? частини житлового [ADDRESS], із господарськими будівлями, по [ADDRESS] Після смерті спадкодавця в установлений законом термін він із заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату не звернувся. На даний час у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено та роз'яснено право про можливість звернення до суду для вирішення питання визначення додаткового строку. Просить рішенням суду визначити йому додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року. В підготовче засідання сторони не з"явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. В наданій суду заяві позивач зазначила, що позовні вимоги підтримує, відповідач в своїй заяві зазначив, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України надає суду підстави для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [INFO] року в с.Горщик, Коростенського району, Житомирської області помер [PERSON]. Позивач є спадкоємцем першої черги по закону, оскільки є сином спадкодавця, що стверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] виданого 28.03.1981 року. З листа Коростенської районної державної нотаріальної контори № 1640/16/01-16 від 21.12.2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру слідує, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (відмову від спадщини) не звертались. Відповідно до статті 1272 ч.3 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За таких обставин, суд вважає, що визначення позивачу додаткового двомісячного строку буде достатньо для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що відповідач є його батьком, що стверджується свідоцтвом про народження. На даний час він досяг повноліття, але навчається в Житомирському державному університеті імені Франка. Коштів, які надає йому мати недостатньо для покриття витрат на навчання та харчування.\~ З підстав, передбачених ст.199, 200 Сімейного кодексу України просить стягувати з [PERSON] аліменти на період навчання в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходів.\~ 05.11.2018 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 13.11.2018 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав, через канцелярію суду 8.11.2018 року подав заяву в якій зазначив про визнання позову. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що відповідач є батьком позивача, що стверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-ТП №119156, виданим повторно 23.03.2010 року. На даний час позивач навчається в Житомирському державному університеті імені Франка на денній контрактній формі навчання. Термін навчання з 01.09.2018 року до 30.06.2022 року.\~\~\~\~\~ Виходячи з наведеного позов ґрунтується на вимогах ст.199 Сімейного Кодексу України, згідно з якою, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. \~ \~ \~ \~Відповідач позовні вимоги визнав, проти їх задоволення в зазначеному в позові розмірі не заперечив. \~ \~ \~ \~За змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. \~ \~ \~ \~В п.11 Пленум Верховного суду України в постанові №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз"яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, а тому може бути прийнято судом, у зв"язку з чим позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки підлягає задоволенню, за винятком періоду канікул, оскільки даний вид утримання аліментів пов"язаний саме із навчанням, а навчання студентів на канікулах припиняється, тому в цей період аліменти стягненню не підлягають. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 13.02.2010 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалось, оскільки між ними постійно виникали непорозуміння та суперечки, що призвело до розпаду сім"ї. Протягом тривалого часу вони проживають окремо і спільного господарства не ведуть. Отже, шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дитини між ними не існує. Сторони повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 13.02.2010 року, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 38. Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет і примирення не бажають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 15.06.2013 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось через різницю характерів. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім"ю. Подальше життя з відповідачем і збереження шлюбу вважає неможливим, тому просить шлюб розірвати. Місце проживання неповнолітньої дитини визначено у добровільному порядку. В підготовче засідання сторони не зявилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначила, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. У звязку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 15.06.2013 року, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №166. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 16.05.1987 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. 15 років вони не ведуть спільного господарства. Раніше між ними постійно виникали сварки, внаслідок чого сім"я фактично розпалась, а шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Позивач письмово повідомив про розгляд справи у його відсутність. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових викликів за місцем реєстрації. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 16.05.1987року, який був зареєстрований Сингаївською сільською радою Коростенського району Житомирської області, актовий запис №4. Від подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 19.11.2015 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу дітей не мають. З серпня 2017 року вони проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують. Причиною розірвання шлюбу є те, що кожен з них має протилежні погляди на сім"ю, отже фактично шлюб існує формально, оскільки кожен живе самостійним життям. Подальше існування шлюбу суперечить їхнім інтересам, тому просить рішенням суду його розірвати. В підготовче засідання сторони не зявилися. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначила, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. У звязку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19.11.2015 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №572. Від подружнього життя сторони спільних дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не бажають підтримувати подружніх стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved