Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вимушеного прогулу в якому просив: - поновити строк для звернення до суду про вирішення трудового спору в частині стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як такий що пропущений з поважних причин; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» на його користь середній заробіток за вимушений прогул в розмірі 6275 (шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гри. 61 коп.; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 412 (чотириста дванадцять) грн. 81 коп.; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» на його користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1162 (одна тисяча сто шістдесят дві) грн. 15 коп.; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в розмірі 25334 (двадцять п`ять тисяч триста тридцять чотири) грн. 87 коп.; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівська будівельна компанія» на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу №2к від 19 лютого 2019 року був прийнятий на роботу водієм автотранспортного засобу в ТОВ «Дібрівська будівельна компанія», а 23 квітня 2019 року відповідно до наказу №5к звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Позивач зазначає, що з наказом про звільнення його не було ознайомлено та не проведено остаточного рахунку. 25 жовтня 2019 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий ТОВ «Дібрівська будівельна компанія», у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень позовних вимог зазначає, що трудова книжка позивача передана останньому 30 травня 2019 року, так як знаходилась у с.Дібрівка Черкаської області за місцем знаходження товариства, що не дало змоги передати її у встановлений законом строк, а розрахунок по заробітній платі здійснено 20 травня 2019 року. Крім того, враховуючи, що [PERSON] був звільнений 23 квітня 2019 року, початком перебігу строку позовної давності потрібно вважати саме дану дату, а тому позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому просив застосувати строк позовної давності стосовно заявлених позовних вимог (а.с.30-35). 25 листопада 2019 року [PERSON] подано відповідь на відзив, в яких він зазначає, що доводи представника відповідача зазначені у відзиві є безпідставними та спростовуються наявними у справі письмовими доказами (а.с.70-72). Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, застосувати строки позовної давності. В подальшому в судові засідання не з`являвся. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу №2к від 19 лютого 2019 року був прийнятий на роботу водія автотранспортного засобу в ТОВ «Дібрівська будівельна компанія» у виробничий відділ з 20 лютого 2019 року (а.с.65), а 23 квітня 2019 року відповідно до наказу №5к звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.44). Відповідно до довідки про заробітну плату від №0000-000013 від 23 квітня 2019 року надану відповідачем ТОВ «Дібрівська будівельна компанія», [PERSON] в лютому 2019 року виплачено 1211,52 гривні, за березень 2019 року виплачено 3461,50 гривень, за квітень 2019 року виплачено 3263,69 гривень, сумарна заробітна плата складає 7936,71 гривень (а.с.61), що також підтверджується історією по картковому рахунку [PERSON] (а.с.12). Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідач не виконав дані вимоги закону та по день звернення позивача до суду розрахунок з позивачем не провів. Відповідно до вимог ч 1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 372/2644/15-ц). Відповідно до частини 2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, частково задовольняючи позов позивача, суд відхиляє твердження представника відповідача про пропуск ним строків позовної давності, оскільки частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно довідки №0000-000013 від 23 квітня 2019 року про заробітну плату [PERSON] з 20 лютого 2019 року по 23 квітня 2019 року його сукупний дохід складає 9859,27 гривень (а.с.61). Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, що визначено ч.1 ст.48 КЗпП України. Згідно ч.5 ст.48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Основним нормативним актом, що регулює порядок ведення трудових книжок, є Постанова Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» зі змінами, внесеними постановою №131 від 02.03.1994 року. Цією ж постановою затверджений зразок трудової книжки. Конкретизація і деталізація порядку ведення трудових книжок, порядку їх заповнення та обліку, видачі дублікатів визначається Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах, організаціях, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993 року зі змінами від 26.03.1996 року. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику належно оформлену трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення передбачений ст.47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, працівнику при звільненні повинна бути видана трудова книжка. Приписами ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З позовної заяви та відзиву на позов судом встановлено, що учасники справи визнають, що позивач [PERSON] був звільнений з 23 квітня 2019 року, однак, в день звільнення трудова книжка позивачу не видавалася, а отже ця обставина доказуванню не підлягає. Таким чином, вина відповідача в порушенні вимог КЗпП України, діючої Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п.32 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно п. 8 якої, нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи, що позивач був звільнений 23 квітня 2020 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за лютий 2019 року (1505 грн. 00 коп.), березень 2019 року (4300 грн. 00 коп.). Виходячи з цього середньоденна заробітна плата складала 200 грн. 17 коп. = 5805 грн. 00 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьований час): 29 (число відпрацьованих робочих днів). Так, середній заробіток за весь час затримки з 23 квітня 2019 року по 30 травня 2019 року, тобто за 20 робочих днів складає 4003 гривень 40 копійок (з розрахунку 20х200,17 грн.). Також, в порушення ч.1 ст.83 КЗпП України відповідач компенсацію за не використані дні відпустки не виплатив та навіть не нарахував, що підтверджується вищевказаною довідкою підприємства від 23.04.2019 року. В той же час, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю III групи (копія посвідчення додається) надається щорічна основна відпустка тривалістю 26 днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до п.2 наказу №5-к від 23 квітня 2019 року «Про звільнення» [PERSON] наказано виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи тривалістю 4 календарних днів, про те доказів про виплату даної компенсації відповідачем не надано, а тому суд приходить до висноку, що даної виплати позивачу не проведено. З урахуванням середньоденного заробітку на підприємстві, компенсація за невикористану відпустку складає 800 гривень 68 копійок (200,17x4). Окрім того у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок та враховуючи те, що з моменту звільнення до звернення до суду пройшло 336 робочих дні (квітень 2019 року - 4, травень 2019 року - 22, червень 2019 року - 18, липень 2019 року - 23, серпень 2019 року - 21, вересень - 21, жовтень 2019 року - 22, листопад 2019 року - 21, грудень 2019 року - 21, січень 2020 року - 21, лютий 2020 року - 20, березень 2020 року - 21, квітень 2020 року 21, травень 2020 року - 19, червень 2019 року - 20, липень 2019 року - 23, серпень 2019 року - 18), з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 67257 гривень 12 копійок (200,17x336). Вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню з огляду на наступне. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Звертаючись до суду позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, їх ступеня, форми, а також він не обґрунтовує розмір заявлених вимог, а тому суд відмовляє [PERSON] у цій частині позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує з урахуванням положень ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial