Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому простить: - визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір"ю; - змінити спосіб стягнення аліментів зі стягнення у частці від доходу на стягнення у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно. Вимоги позову обґрунтовує тим, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 31.03.2010. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO]. Відповідач не опікується здоров`ям, навчанням та розвитком сина, ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, з моменту коли позивач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, відповідачем почали вчинятись дії направленні на виклик працівників поліції на адресу місця проживання позивача з сином, з заявами про нібито вчинення насильства по відношенню до дитини. Відповідач почав погрожувати, що відбере сина в позивача. При цьому, [PERSON] боїться батька, боїться зустрічатись з останнім. На підставі вказаного, позивач вимушена звертатись до суду з вимогами про визначення місця проживання дитини. Зокрема, рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 19.03.2010 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідач незаконно мінімізує розмір отриманих ним доходів з метою критично мінімізувати розмір сплачуваних ним аліментів. При цьому, останній подорожує, відпочиває за кордоном, придбав автомобілі та квартиру в м. Тернопіль. У зв`язку з вказаним позивач вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду. 28.05.2020 ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 31.12.2020 до суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого останній вказує на те, що вимоги позову про зміну способу стягнення з нього аліментів на утримання сина є необґрунтованими, обставини, викладені в позові не підтверджені належними доказами. Вказує, що наразі сплачує аліменти в гарантованому законом розмірі, який буде збільшуватись, має на утриманні ще одну дитину від іншого шлюбу. Зазначає, що його матеріальний стан після ухвалення рішення Овруцьким районним судом Житомирської області від 19.03.2010 не змінився. Вважає, що суми коштів в розмірі 2400-2500 грн. на місяць є достатнім для утримання сина. Крім викладеного посилається також на незадовільний стан свого здоров`я, хвороби. Зазначає, що спір щодо місця проживання сина між сторонами відсутній, дитина проживає з позивачем. 15.03.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо вимог позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, вказувала про відсутність спору в частині вимог про визначення місця проживання дитини. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність визначення місця проживання дитини. В частині вимог про стягнення аліментів поклалась на розсуд суду. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 31.03.2010. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 19.03.2010 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO], в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку, з 09.02.2010 і до 02.03.2027, тобто до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до висновку Деснянської РДА в м. Києві від 12.08.2020, враховуючи вік та інтереси дитини, беручи до уваги особисту думку дитини, Деснянська РДА в м. Києві вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . На підтвердження своїх вимог про визначення місця проживання дитини, позивачем надано до суду довідку Центрального госпіталю МВС України від 20.06.2020 № 52, у відповідності до якої остання працює на посаді медсестри операційної операційного блоку хірургічного відділення, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку; довідку про доходи за період з липня 2019 по січень 2020; характеристику з місця роботи, у відповідності до якої позивач зарекомендувала себе як відповідальний, дисциплінований та працелюбний працівник, добросовісно відноситься до своєї виконання своїх обов`язків. Відповідно до характеристики [PERSON] , виданої Спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №152 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва, [PERSON] навчається в школі з 2019 року, зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учень. Мати [PERSON] та вітчим [PERSON] , приділяють увагу успіхам сина. Біологічний батько [PERSON] , [PERSON] , до школи не приходив, батьківські збори не відвідував. Подані стороною позивача витяги з соціальних мереж Інтернету, суд не приймає як належний, допустимий та достатній доказ матеріального стану відповідача, оскільки вказані витяги не містять офіційної та підтвердженої інформацію з приводу вказаного, та не містять інформації про предмет доказування у вказаній справі. У відповідності до доказів, доданих стороною відповідача до відзиву, [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 31.07.2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповдачем надано до суду Індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України, у відповідності до яких останній за період з 2010 року по 2017 рік мав дохід: 1 800 грн. за 2010 рік, 4 578, 77 грн. - за 2011 рік, 2 550 грн. - за 2016 рік, 9 600 грн. - за 2017 рік. Відомостей про доходи відповідача за період за 2012-2015 рік матеріали справи не містять. Також, відповідачем надано до суду витяг з Єдиного державного реєстру МВС станом на 09.04.2019, у відповідності до якого станом на вказану дату за відповідачем зареєстровані транспортні засоби не значаться. На підтвердження майнового стану відповідача позивачем також надано постанову старшого державного виконавця Тернопільського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюх І.М. про розшук майна боржника від 10.04.2018 , згідно з якою за відповідачем станом на квітень 2018 року було зареєстровано транспортні засоби: «Сітроен» д/н [NUMBER] , «Дасіа» д/н [NUMBER] . Зокрема, у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 07.07.2017 відповідачу на праві власності належала кВ. [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 23.06.2020 зазначена вище квартира перереєстрована на [PERSON] на підставі договору дарування від 23.06.2020. Посилання сторони відповідача про те, що він був титульним власником квартири, яку начебто придбали батьки його дружини, суд оцінює критично, оскільки вказані посилання не підтвердженні належними та допустимими доказами. Подані відповідачем заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки останні не мають жодного юридичного значення в питанні визначення права власності та природи його набуття. В процесі судового розгляду встановлено та підтверджено сторонами по справі, що в провадженні суддів України перебувають цивільні справи з приводу спорів між [PERSON] та [PERSON] з приводу утримання сина [PERSON] , спілкування з дитиною та встановлення способів участі батька у вихованні сина, про що, зокрема, свідчить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2019, постанова Київського апеляційного суду від 19.03.2019. Оцінивши подані сторонами докази, ухвалюючи рішення по справі, суд виходить з наступного. В частині вимог про визначення місця проживання [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.02.2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Суд при вирішенні місця проживання дитини, враховує те, що [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами постійно проживає з позивачем, та її новим чоловіком, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, забезпечений належними умовами проживання, а також враховує висновок Деснянської РДА у м. Києві, у зв`язку з чим вважає, що визначення його місця проживання з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини. При цьому суд звернув увагу на те, що відповідач не заперечував проти того, щоб дитина проживала з позивачем. Посилання відповідача щодо відсутності спору в частині визначення місця проживання дитини, враховуючи той факт, що ним не заперечується проживання сина з позивачем, є безпідставним з огляду на таке. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд із цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19). Судом встановлено, що позивач, не зважаючи на постійне проживання сина з нею, підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, оскільки спір щодо визначення місця проживання дитини існує і без його вирішення у судовому порядку будуть порушуватись її права та права дитини. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. При цьому, про наявність між сторонами спору з приводу утримання сина, виховання та участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, свідчить про необхідність вирішення питання про визначення місця проживання дитини в судовому порядку. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову в частині визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю, [PERSON] . В частині вимог про зміну способу стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] та їх розміру, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст.. 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно із ч. 1, 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, позивач наділена правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, з частки від заробітку (доходу) відповідача, на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. При цьому, матеріалами справи підтверджується факт зміни майнового стану відповідача за період з дня ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, до подачі вказаного позову, а саме набуття останнім у власність транспортних засобів та нерухомого майна. Відсутність зареєстрованого на праві власності майна за відповідачем станом на день розгляду справи не свідчить про відсутність зміни майнового стану відповідача, оскільки обставини щодо зміни майнового стану відповідача оцінюються судом в сукупності за весь період. Посилання останнього на те, що його дохід впродовж вказаного періоду був не достатній, становив від 1800 до 10 000 грн. на рік, суд оцінює критично, оскільки відповідачем не надано доказів наявності обставин, які б перешкоджали останньому офіційно працевлаштуватись, а доводи останнього про зайняття медійною діяльністю без отримання прибутку суд відхиляє, оскільки в відповідача наявний обов`язок утримувати сина. При цьому, визначений позивачем розмір аліментів, які остання просить стягнути з відповідача на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, суд вважає необґрунтованим, з огляду на наступне. Позивачем не наведено підстав стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 5 000 грн. щомісячно, зокрема, не зазначено доказів матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти в зазначеному розмірі. При цьому, суду не надано доказів на підтвердження необхідності саме вказаної суми для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дитини, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в їх матеріальному утриманні. При визначенні розміру аліментів, суд враховує, що відповідачем надані докази перебування на його утримання ще однієї дитини. Разом з тим, останнім не надано матеріального стану, який унеможливлює сплату аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі мінімального рекомендованого, визначеного законом. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень. З урахуванням вказаного, враховуючи найкращі інтереси дитини та її потреби, докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 2 395 грн. щомісячно. Суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. у частині позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивач була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 840, 8 грн.

Outcome: partial