Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд скасувати запис державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про проведення державної реєстрації прав власності за АТ «Альфа-банк» на квартиру [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.08.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступник якого був Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а правонаступник останнього є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (в подальшому - АТ «Альфа-банк») та [PERSON] уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070606П , відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти у кредит в сумі 40 000 доларів США, з умовою зі сплатою 15 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 31.07.2022 року. В якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, від 01.08.2007 року між позивачем та банком було укладено Іпотечний договір за № 02-23-Ф070606П-1309 за яким в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за [ADDRESS] . Державний реєстратор виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєв Фаріт Анварович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 50551162 від 02.01.2020 року), відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності: 34945961; дата державної реєстрації: 26.12.2019 року) за АТ «Альфа-банк» на Предмет іпотеки. Вказані державні реєстраційні дії були вчинені на підставі передавального акту, номер та серія: 10221-10229, виданого 11.10.2019 року, видавником: АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк». Позивач вважає дії Державного реєстратора незаконними, оскільки застосуванню позасудових способів звернення стягнення на іпотечне майно передує виконання іпотекодержателем вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», а саме направлення боржнику та іпотекодавцю, якщо він є відмінним від боржника, вимоги про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання такої вимоги і тридцятиденний строк. Також Позивач вважає, що рішення Державного реєстратора порушує норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , оскільки крім іпотечної квартири будь-якого іншого нерухомого майна за позивачем не зареєстровано, а також квартира є єдиним місцем проживання. Таким чином позивач позбавлений права власності на квартиру, вважає вищезазначене рішення протиправним в зв`язку з чим був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.07.2020 року зазначений позов було залишено без руху. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання. Копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі була направлена позивачу та відповідачу. У зазначений в ухвалі термін від сторін не надійшло заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалами Херсонського міського суду Херсонської області від 01.10.2020 року вжито заходи забезпечення позову та витребувано докази по справі. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник АТ "Альфа-Банк" в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду відзив на позовну заяву та просив розглядати справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за підставами зазначеними у відзиві. Відзив обґрунтовано тим, що основне зобов`язання боржником не виконано, кредит не погашено. Положення ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації прав іпотекодержателя звернутись в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. 14.12.2018р. банком позивачу направлялося повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк здійснив дії іпотечного договору, а саме - зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, що є законним способом набуття нерухомого майна у власність. Державний реєстратор в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Клопотань на адресу суду від нього не надходило. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків. Відповідно до ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України) З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що 01.08.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступник якого був Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а правонаступник останнього є АТ «Альфа-банк» та [PERSON] уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070606П , Відповідно до п. 1.1.1, 1.1.1.2 Договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, зі сплатою 13,5% процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном погашення 31.07.20122 року. Пункт 1.2 договору визначає, що кредит надається позичальнику на поточні потреби із встановленням іпотеки. Пунктом 1.3. передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає: 1.3.1. з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно - квартиру трикімнатну [ADDRESS] , заставною вартістю 252 500 грн. Надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей (п.2.1.). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п.4.5.). В якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, від 01.08.2007 року між позивачем та банком було укладено Іпотечний договір за № 02-23-Ф070606П-1309 за яким в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру за №1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою 44,30 кв.м., що знаходиться в будинку за [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.4.3. вказаного Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №215873167 від 10.07.2020 року, Державний реєстратор виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєв Фаріт Анварович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 50551162 від 02.01.2020 року), відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності: 34945961; дата державної реєстрації: 26.12.2019 року) за Акціонерним Товариством "Альфа-Банк" на Предмет іпотеки: квартиру за [ADDRESS] .Підстава для державної реєстраці: передавальний акт № 10221-10229, виданий 11.10.2019р. АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-банк». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону). Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Матеріали справи містять повідомлення боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було надіслано позивачу 14.12.2018р. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У постанові від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оцінка майна предмету іпотеки повинна проводитись на момент переходу права власності. Відомості про таку оцінку майна на момент переходу права власності АТ «Альфа банк» в матеріалах справи відсутні. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VІІ право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Отже, на квартиру [ADDRESS] , яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 01.08.2007 року, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України№ 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № Ф070606П від 01.08.2007 року, укладеного в іноземній валюті. Відомості про те, що позичальник має у власності інше нерухоме житлове майно суду не надано. Суд приходить до висновку, що у державного реєстратора Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Генічеського району Херсонської області Мустафаєва Ф.А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Акціонерним товариством «Альфа Банк» . Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах №10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано попередній розрахунок сум витрат з описом наданих послуг. Будь які докази того, що позивачем реально понесені зазначені в розрахунку витрати суду не надано, квитанція про їх сплату відсутня. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами те, що витрати на правничу допомогу понесені позивачем реально, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню вимоги позивача про їх стягнення. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідачів в дохід держави слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial