Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.04.2019 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] зняти з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та зареєструвати за місцем його фактичного проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2010 №3144 та Витягу про державну реєстрацію прав від 15.10.2010 №27662055 на праві приватної власності належить житлове приміщення, а саме квартира [ADDRESS] . За згодою позивача, з 22.01.2013 у зазначеній квартирі були зареєстровані син позивача - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідачі разом зі своїм сином, з дня реєстрації та по даний час у квартирі не проживали та не з`являлися, комунальні послуги не сплачують, не беруть участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні його дружина відповідачам та [PERSON] не чинили. Відповідач [PERSON] з 2007 року (з часу одруження) до 2014 року фактично проживав у квартирі відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою [PERSON] була зареєстрована з дати свого народження до 17.01.2013 року . У 2014 році відповідач [PERSON] виїхав з квартири [PERSON] , і на даний час місце проживання та місцезнаходження [PERSON] позивачу не відомо, телефонні номери, які в нього були не дійсні. Більше року позивач з ним взагалі не бачився та ніяким чином не спілкувався, тому не може запропонувати йому знятися з реєстрації у добровільному порядку. Відповідач [PERSON] разом з [PERSON] після реєстрації в квартирі позивача з 22.01.2013 року фактично залишилася проживати за попереднім місцем реєстрації і жодного дня у його квартирі не проживали. Крім того, його онук [PERSON] , на даний час відвідує загальноосвітню школу №219, яка знаходиться поряд із місцем його фактичного проживання разом з відповідчкою. Під час спілкування в телефонному режимі з [PERSON] , позивачем неодноразово висловлювалося прохання та пропонувалося їй добровільно знятись з реєстрації разом з дитиною, на що остання відмовлялась, посилаючись на відсутність вільного часу та інші причини. Крім того, позивач зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.05.2018 шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкод відповідачам в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї не чинили. Наявність реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. В зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.04.2019, зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 11.05.2019, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житлим приміщенням та зняття з реєстрації, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 16.10.2019 залучено по справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. 29.01.2020 до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно яких представник зазначає наступне. Так, відповідач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] , якого вона утримує та виховує самостійно, тимчасово проживає за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить батьку відповідача, де також ще проживають сестра відповідача та її племінник, 2003 року народження. Такі умови є досить тісними для проживання дитини, тому відповідач зі своїм планує проживати за місцем її реєстрації, в квартирі позивача. Також представник зазначив, що через непорозуміння відповідача з позивачем, вона не має можливості користуватись житловим приміщенням, в зв`язку з чим готує документи для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. За наявною інформацією, позивач має наміри продати квартиру, де зареєстрована відповідач разом з малолітнім сином, а тому задоволення позову у даному випадку призведе до порушення прав малолітньої дитини. Також представник долучив до пояснень копію свідоцтва про зміну імені, серії [NUMBER] виданого Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 10.07.2019, відповідно якого [PERSON] змінили прізвище на [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №87. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином. 11.10.2021 до суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи позивач не заперечує, а справу просить розглянути у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заяв, клопотань, від відповідачів до суду не надходило. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. 05.10.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, в якій рішення просить ухвалити в інтересах дитина, в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2010 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , витяг про державну реєстрацію прав від 15.10.2010 №27662055. Відповідно до довідок відділу з питань реєстрації м`ясця проживання/перебування фізичних осіб Соломянської РДА в м. Києві та інформацією з реєстру територіальної громади м. Києва, відповідачі зареєстровані у квартирі по [ADDRESS] з 22.01.2013 р. Згідно з Актами про не проживання осіб в житловому приміщенні від 16.09.2016, від 16.11.2018, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] та довідками від 16.09.2016, та від 16.11.2018, складеними представниками житлово-експлуатаційної дільниці № 904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського районну у м. Києві» відповідачі тривалий час ( більше року) не проживають за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що малолітнній [PERSON] , [INFO] , з дня народження проживав за місцем проживання матері, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №11 від 15.01.2013, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Маяк-3». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 25.03.1999 року у справі „Ятрідіс проти Греції" (заява № 31107/96) зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК УКраїни, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у вказаній квартирі протягом тривалого часу не проживають, не несуть витрат по утриманню житла, квартирою не цікавляться, а отже суд вважає, що вони втратили інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) в спірній квартирі протягом тривалого часу (понад рік), підтверджується актами про не проживання осіб в житловому приміщенні від 16.09.2016, від 16.11.2018, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] та довідками від 16.09.2016, та від 16.11.2018, складеними представниками житлово-експлуатаційної дільниці № 904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського районну у м. Києві». Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідачі не є власниками спірної квартири, особистих речей в квартирі немає, відповідачі разом зі своєю дитиною не проживають у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому суд враховує і те, що відповідачі, будучи достовірно обізнаними про розгляд даної справи в суді, відзив на позовну заяву та докази на спростування тверджень позивача не надали. Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає доведеним, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] протягом тривалого часу (більше одного року) не проживають в спірному житлі без поважної причини, а тому наявні підстави, визначені ст. 405 ЖК України для визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Позивач звертаючись до суду з позовом просив суд зобов`язати відповідача [PERSON] зняти з реєстраційного обліку неповнолітнього [PERSON] . З огляду на викладене, суд зазнаяає наступне. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Неповнолітня дитина не має права самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків з ким вона проживає. Права дитини є похідними від прав батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Згідно положень статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування дитловим приміщенням батьків. З втратою права користування житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Отже системний аналіз цивільного законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає часткому задоволенню.

Outcome: partial