Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки загальною площею 0,0842 га в [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вказаним договором подарував належну йому на праві власності земельну ділянку відповідачу. Вказує, що при підписанні договору він помилявся щодо фактичних обставин правочину, оскільки вважав, що після укладення договору відповідач буде його доглядати та утримувати. Стверджує також, що в нього є провали в пам'яті, та він не пам'ятає, щоб такий договір укладався, а тому договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст..229 ЦК України. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач був власником земельної ділянки загальною площею 0,0842 га в [ADDRESS] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №196134 виданою Гатненською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 16.08.2006 року. Також встановлено, договором дарування від 28.11.2006 року, посвідченим державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку подарував відповідачу. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та право власностіінших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може грунтуватися на припущеннях. Доводи позивача зводяться до того, що відповідач своєю поведінкою, а саме обіцянками доглядати та утримувати позивача, сприяли його помилці щодо фактичних обставин правочину, адже якби відповідач не обіцяв його довічно доглядати, то він би ніколи не підписав на його користь договір дарування. Ці доводи є необґрунтованими та об'єктивно нічим не підтверджені. У відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України № 20/5 від 03.03.2004 року при посвідчені договору дарування нотаріуси встановлюють особу громадянина, що звернувся за вчиненням такої нотаріальної дії за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина. Для з'ясування волі сторін, нотаріус проводить з останніми бесіду, роз'яснюючи положення законодавства. Перед підписанням договору сторони попередньо ознайомлюються з його проектом, нотаріус роз'яснює законодавство щодо визнання угод недійсними і якщо договір відповідає волі дарувателя, сторони його підписують, а нотаріус посвідчує. Дана процедура була незмінною і при посвідченні спірного договору дарування земельної ділянки. Крім того, відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Суд вважає, що метою та мотивом до укладання спірного договору дарування було бажання позивача отримувати довічний догляд та утримання з боку відповідача, при цьому він чітко усвідомлював, що укладає саме договір дарування, а не договір довічного утримання, а тому має місце саме помилка щодо мотивів правочину. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що спірний договір дарування земельної ділянки відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, укладений сторонами при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, на звичайних умовах та підстав визнавати його недійсним у суду немає.

Outcome: dismissed