Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості безпідставно набутої теплової енергії в розмірі 22081,69 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 229,40 грн., при цьому вказав, що відповідач є власником нежилих приміщень [ADDRESS], тому є споживачем теплової енергії у вказаних приміщеннях. За період з листопада 2009 року по червень 2010 року позивачем надано послуги з теплопостачання в нежитлові приміщення [ADDRESS], однак відповідач не здійснив оплату за надані послуги, в зв'язку з чим виникла заборгованість, яку просить стягнути в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить стягнути з відповідача вартість безпідставно набутої теплової енергії в розмірі 22081,69 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 229,40 грн. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснюючи при цьому, що вже з 24.09.2010 року він не має жодного відношення до вказаних нежилих приміщень, бо не їх власником, а крім того, вважає що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що за результатами розгляду справи господарським судом Запорізької області по вирішенню спору між ФОП [PERSON] та ЗАТ „Запоріжжяводбуд" по стягненню боргу, 01.04.2009 року за взаємною домовленістю сторін, була укладена мирова угода, яка за заявою виконавчої служби була затверджена Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.04.2009 року, за умовами якої ФОП [PERSON] в рахунок боргу отримав нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення розташоване у [ADDRESS] 20.05.2009 року згідно з Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22776692, та 22776497 - за відповідачем - Запорізьким МБТІ було зареєстроване право власності на нежиле приміщення Літ. А-5, приміщення 170, 210, що розташоване за адресою [ADDRESS]. В подальшому, відповідно до рішення установчих зборів від 21 травня 2009р., що оформлено Рішенням за № 1, відповідачем засновано ТОВ «Універсал інвест мінус» та здійснений внесок до статутного фонду товариства нерухомим майном, а саме: нежитловим приміщенням, літ. А-5, приміщення 170 та приміщення 210, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Так, п.п. 1 п. 1 ст. 115 ЦК України визначає, що господарське товариство є власником - майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 ЦК України - вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Тобто, фактично з 21 травня 2009 року користувачем нерухомого майна є ТОВ «Універсал інвест мінус». Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на нерухоме майно за ТОВ «Універсал інвест мінус» було зареєстроване ЗМБТІ - 24.09.2009 року. Окрім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.07.2009 року по справі за позовом ФОП [PERSON] до ТОВ «Універсал інвест мінус» про визнання рішення загальних зборів учасників та зустрічним позовом ТОВ «Універсал інвест мінус» до ФОП [PERSON] про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна та виселення, в задоволенні позову ФОП [PERSON] до ТОВ «Універсал інвест мінус» про визнання рішення загальних зборів учасників відмовлено, а зустрічний позов ТОВ «Універсал інвест мінус» до ФОП [PERSON] про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна та виселення задоволено; визнано право власності на об'єкт нерухомого майна та вирішено виселити ФОП [PERSON] із вказаних нежилих приміщень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, в судовому засіданні позивачем належним чином не доведений факт того, що саме відповідач з листопада 2009 року по червень 2010 року у будь-який спосіб користувався вказаними нежилими приміщеннями, право власності на які визнано судом за юридичною собою і з яких відповідач виселений, саме йому позивачем надано послуги з теплопостачання на ці приміщення і саме він є належним відповідачем у справі. Разом з тим, ст. 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що строк позовної давності не пропущений, бо він повинен відраховуватись з 07.06.2012 року, дати коли позивач отримав Інформаційні довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.06.2012р. і відповідно довідався про те, що начебто з листопада 2009 року по червень 2010 року власником приміщень був Відповідач. Дані доводи позивача спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами. Так, в матеріалах справи наявний лист відповідача на ім'я позивача, від 22.10.2010 року з доказами його отримання позивачем, до якого додано рішення Господарського суду Запорізької області від 17.07.2009 року. На зазначений лист, позивач відповів 26.11.2010р., де зазначив, що « Згідно довідки з ОП «ЗМБТІ» від 25.05.2010 року, наданої на вимогу господарського суду Запорізької області право власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] станом на 25.05.2010 року зареєстровано за [PERSON]». Таким чином, за інформацією самого позивача, він станом на 25.05.2010 року знав хто є власником нежилих приміщень, тобто саме з цієї дати у нього виникло право на пред'явлення позову по захисту свого порушеного права. Даним правом позивач протягом трьох років не скористався, а подав позовну заяву до Ленінського районного суду м. Запоріжжя лише 29 липня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності ( ст. 257 ЦК України). Таким чином, аналізуючи всі здобуті докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено як через пропуск строку позовної давності звернення до суду та к і недоведеність тих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог. Усі вищевикладені обставини у їх сукупності, свідчать що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» в особі Філії Концерну «МТМ» Жовтневого району м. Запоріжжя є необґрунтованими і незаконними, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed