Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 19381,63 гривні, з яких: 9000 гривень - сума основного боргу, 4002,30 гривень - відсотки за користування грошовими коштами, наданими в позику, 5765,40 інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов»язання, 613,93 гривні - 3% річних від суми простроченого зобов»язання. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.08.2014 р. відповідач отримала від позивача позику в сумі 9000 гривень, які зобов»язалась повернути у строк до 25.01.2015 р., що підтверджується відповідною розпискою. На момент звернення до суду відповідач не повернула суму позики в зв»язку з чим позивач просить стягнути суму боргу в судовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами за період прострочення виконання зобов»язань та застосувати положення ст. 625 ЦК України, стягнувши з відповідача 3% річних та інфляційні втрати від суми простроченого зобов»язання. Представник позивача в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов»язань за договором позики. Відповідач повторно в судове засідання не з»явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась судом за місцем реєстрації. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну її зберігання, в зв»язку з неотриманням адресатом. В силу положень ст.130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про місце і час судового розгляду. На підставі положень ст. ст.280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, в зв»язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 25.08.2014 р. [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 9000 гривень, які зобов»язалась повернути до 25.01.2015 р. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кошти були передані відповідачу, що підтверджується виданою розпискою. Згідно з ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов»язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження виконання нею своїх зобов»язань щодо повернення суми боргу в повному обсязі, оскільки оригінал розписки на час розгляду справи знаходиться у позивача. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо позичальник своєчасно не поверну суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов»язань та інфляційних втрат. Розрахунок процентів за користування коштами, 3% річних від суми боргу за Договорами позики, та інфляційних втрат, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, розмір позовних вимог є доведеним, в зв»язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Outcome: approved