Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Департамент охорони ЛТД» про зобов`язання змінити формулювання звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.10.2016 р. позивач згідно наказу № 15-к був прийнятий на посаду директора з розвитку ТОВ «Департамент охорони ЛТД» з посадовим окладом згідно штатного розкладу в сумі 3800 гривень. З 03.04.2018 р. охорона Товариства за вказівкою керівника [PERSON] не допускала позивача до підприємства. На момент звернення до суду він не був ознайомлений з наказом про відсторонення або звільнення з посади. Враховуючи зазначені обставини 22.08.2018 р. позивач подав заяву про звільнення його з 22.08.2018 р. з займаної посади, яку направив на адресу Товариства. Оскільки будь-якої відповіді на зазначену заяву позивач не отримав він звернувся до Головного управління Держпраці в Київіській області з заявою про порушення права на працію з боку ТОВ «Департамент охорони ЛТД». З відповіді Державної служби України з питань праці та наданих ними копій документів позивачу стало відомо, що він звільнений з посади з 06.03.2018 р. за власним бажанням на підставі поданої ним заяви, хоча будь-якої заяви про звільнення за власним бажанням ним подано не було. В подальшому, листом від 04.10.2018 р. ТОВ «Департамент охорони ЛТД» повідомило його про звільнення та необхідність отримання трудової книжки. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, не виплачена вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, в зв`язку з чим він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку та не повернення трудової книжки, який на момент звернення до суду становить 16682,40 гривень, а також заборгованість по заробітній платі в розмірі 20945,68 гривень. Крім того, на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати» позивач просить стягнути компенсацію з березня 2018 р. в розмірі 376, 28 гривень. Оскільки, як зазначає позивач незаконними діями керівництва «Департамент охорони ЛТД» йому було завдано моральної шкоди, він просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 15000 гривень. 21.12.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 22.02.2019 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого ТОВ «Департамент охорони ЛТД» просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість тверджень позивача про порушення його трудових прав та відсутність підстав для його звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. 06.03.2018 р. [PERSON] було звільнено на підставі поданої ним заяви, а крім того проведено повний розрахунок, сплачена заробітна плата за лютий та 6 днів березня. Оскільки [PERSON] не з`явився до відділу кадрів та не повідомив про причини неявки було складено Акт № 1 про відмову в отриманні ним трудової книжки та ознайомлені з наказом про звільнення. В подальшому 04.10.2018 р., 07.11.2018 р. та 11.12.2018 р. позивачу було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Відповідач посилається на те, що позивач з 06.03.2018р. не виконував на підприємстві жодну роботу, не з`являвся за отриманням трудової книжки, а отже будь-які підстави для виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки відсутні. Оскільки позивачем не доведено порушення його трудових прав, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. 16.08.2019 р. позивачем подано відповідь на відзив, в якій він заперечує належність йому підпису на копії заяви про звільнення, що надана відповідачем, не ознайомлення його з наказом про звільнення від 06.03.2018 р. і повідомлення про необхідність отримання трудової книжки лише 04.10.2018 р. під час проведення перевірки Головним управлінням Держпраці. Також позивач зазначає на недопустимість доказів, поданих відповідачем. 30.08.2019 р. відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначає про відсутність порушень трудового законодавства при звільненні позивача, що було встановлено під час здійснення перевірки Головним управлінням Держпраці у Київській області та неодноразове направлення листів на адресу позивача щодо необхідності з`витись на підприємство для отримання трудової книжки. 03.09.2019 р. позивач подав заяву про уточнення предмету позову, відповідно до якої просив зобов`язати відповідача внести зміни в трудову книжку щодо звільнення позивача та зазначити про звільнення з 31.08.2018 р. на підставі ч.3 ст38 КЗпП України згідно поданої заяви, стягнути з ТОВ «Департамент охорони ЛТД» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2018 р. по 31.08.2018 р. в розмірі 21459,06 гривень, стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 01.09..2018 р. по 05.09.2019 р., в сумі 47083,98 гривень, стягнути компенсацію втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 376,28 гривень, стягнути моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. 11.11.2019 р. позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив зобов`язати відповідача внести зміни в трудову книжку щодо звільнення позивача з 31.08.2018 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України згідно поданої заяви, стягнути з ТОВ «Департамент охорони ЛТД» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2018 р. по 31.08.2018 р. в розмірі 21459,06 гривень, стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 01.09.2018 р. по 11.11.2019 р., в сумі 55611 гривень, стягнути компенсацію втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 376,28 гривень, стягнути моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на порушення трудових прав позивача з боку відповідача, звільнення його з 06.03.2018 р. без наявних підстав, невиплату всіх сум, що підлягали сплаті при звільненні, а також не видачу йому трудової книжки в день звільнення. Позивач просив задовольнити його вимоги та зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки щодо дати звільнення та підстав звільнення, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2018 р. по день ухвалення рішення, а також відшкодувати йому моральну шкоду, завдану порушенням його прав. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, а також зазначив, що будь-які порушень прав позивача при звільненні не було встановлено в ході проведення перевірки Головним управлінням держпраці в Київській області. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу № 15-к від 03.10.2016 р. був призначений на посаду директора з розвитку ТОВ «Департамент охорони ЛТД» з посадовим окладом згідно штатного розкладу. 06.03.2018 р. [PERSON] був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України відповідно до наказу № 02-к. Як зазначено в наказі підставою для звільнення є заява [PERSON] . Позивач заперечує факт подання ним такої заяви про звільнення. Оригінал заяви не був наданий на вимогу суду відповідачем в зв`язку з втратою. За фактом врати документів діяльності Товариства, у т.ч. заяви про звільнення [PERSON] , ТОВ «Департамент охорони ЛТД» було проведено службове розслідування про що складено акт (а.с. 139-144). За відсутності оригіналу заяви суд позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку щодо наявності або відсутності підстав для звільнення позивача з 06.03.2018 р. на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Згідно відомостей розподілення виплат 05.03.2018 р. [PERSON] отримав заробітну плату за лютий 2018 р. в розмірі 2459 гривень, а 20.03.2018 р. йому було виплачено грошові кошти в розмірі 600 гривень. Відповідно до наданих письмових пояснень відповідача зазначені кошти є заробітною платою за чотири відпрацьовані дні - 1, 2, 5, 6 березня 2018 р. Будь-які інші виплати позивача на час звільнення не нараховувались та не виплачувались. 09.08.2018 р. позивач надіслав на адресу ТОВ «Департамент охорони ЛТД» заяву про звільнення його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, така заява не була отримана відповідачем та повернулась без вручення. Позивач посилається на те, що 23.08.2018 р. він надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак доказів такого направлення суду надано не було. Експрес-накладна № 59000358780389 (а.с. 13) не є належним доказом направлення заяви, оскільки не містить опису вкладення поштового відправлення. Відповідач, в свою чергу, посилається на направлення позивачу 06.03.2018 р. повідомлення про звільнення та необхідність прибуття до Товариства і отримання трудової книжки. Матеріали справи не містять будь-яких доказів направлення такого повідомлення. В подальшому, 04.10.2018 р., 07.11.2018 р., 11.12.2018 р. на адресу позивача направлено повідомлення про звільнення та необхідність отримання трудової книжки, що підтверджується фіскальним чеком, накладними та описами вкладень (а.с. 61-67). За згодою позивача 29.07.2019 р. ТОВ «Департамент охорони ЛТД» направило на адресу [PERSON] оригінал трудової книжки (а.с.113). Також судом встановлено, що позивач звернувся з заявою до Головного управління Держпраці у Київській області про порушення його прав, на підставі якої було проведено інспекційне відвідування ТОВ «Департамент охорони ЛТД» та складено Акт №КВ1248/1322/АВ від 05.10.2018 р. В ході інспекційного відвідування інспектором було встановлено порушення ст.47 КЗпП України, оскільки трудова книжка [PERSON] на момент перевірки знаходилась на підприємстві. Звертаючись до суду позивач просить зобов`язати Товариство змінити дату звільнення та підставі звільнення і звільнити його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до поданої заяви. Згідно з частиною першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Зміна дати звільнення та підстав звільнення не є спосом відновлення порушеного права у разі встановлення таких порушень. Позивач при зверненні до суду, посилаючись на незаконні дії керівництва підприємства щодо недопущення його до роботи та звільнення без наявних на те підстав, а саме на підставі заяви, яка не була підписана позивачем, не заявляв вимоги про визнання незаконним свого звільнення та поновлення на роботі. Вимоги щодо зміни дати звільнення та підстав звільнення не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2018р. по 31.08.2018 р. не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплені в статті 115 КЗпП України і ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, обов`язковою умовою для виплати заробітної плати є наявність факту виконання працівником покладених на нього обов`язків відповідно до трудового договору. Як встановлено судом позивач в період з 06.03.2018 р. по 31.08.2018 р. не виконував будь-яку роботу, що свідчить про безпідставність заявлених вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за зазначений період. А заробітна плата за період з 01.03.2018 р. по 06.03.2018 р. була виплачена [PERSON] відповідно до відомості від 20.03.2018 р. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації частини втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки працівник має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати. Зазначена компенсація проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати її. Оскільки судом встановлено відсутність підстав для нарахування позивачу і виплати заробітної плати за період з 01.03.2018 р. по 31.08.2018 р., то і вимоги про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати не підлягають задоволенню. Є обґрунтованими, на думку суду, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як встановлено судом 05.03.2018 р. [PERSON] отримав заробітну плату за лютий 2018 р. в розмірі 2459 гривень, а 20.03.2018 р. йому було виплачено грошові кошти в розмірі 600 гривень за чотири відпрацьовані дні - 1, 2, 5, 6 березня 2018 р. Будь-які інші виплати позивачу на час звільнення не нараховувались та не виплачувались. Наказ про звільнення не містить положень щодо нарахування та виплати позивачу під час звільнення компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до Графіка щорічних відпусток ТОВ «Департамент охорони ЛТД» [PERSON] перебував у відпустці в період з 01.08.2017 р. по 14.08.2017 р. Посилання відповідача на те, що [PERSON] була надана щорічна відпустка терміном 24 дні не підтверджена будь-якими належними та достатніми доказами, а саме наказом про надання відпустки, відомостями про нарахування та виплату заробітної плати за час відпустки, табелем робочого часу. Позивач відпрацював фактично за період з 03.10.2016 р. по 06.03.2018 р. 1 рік 5 місяців 10 днів, тобто набув право на щорічну відпустку за даний період протягом 34 календарних днів. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме надання позивачу відпустки в 2017 р. тривалістю 14 календарних днів, суд приходить до висновку про наявність обов`язку у роботодавця при звільненні виплатити позивачу компенсацію за 20 днів відпустки. Така компенсація виплачена не була. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що відповідачем були порушені строки розрахунку при звільненні, також не була сплачена компенсація за невикористану відпустку, на підставі положень ст. 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та невиплату всіх сум. При зверненні до суду позивач просить стягнути середній заробіток з 01.09.2018 р. Відповідно до наданого позивачем розрахунку середньоденної заробітної плати, який не спростований відповідачем та проведений на підставі положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, вона становить 185,37 гривень. За період з 01.09.2018 р. по 28.01.2021 р. кількість робочих днів становить 601. Отже, сума середнього заробітку за визначений період, що підлягає стягненню з відповідача складає 111407 гривень 37 копійок. Зазначена сума підлягаює стягненню з відповідача в зв`язку з порушенням строків виплати всіх сум при звільенні, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій відповідача він зазнав моральної шкоди, оскільки повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. В зв`язку з затримкою виплати заробітної плати він був вимушений економити на харчах, одязі. Однак, на підтвердження зазначених обставин, а саме завдання моральної шкоди, причинного зв`язку між несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні та душевними стражданнями, розміру моральної шкоди, погіршення стану здоров`я, зміни способу життя, відсутності інших доходів позивачем не надано жодного доказу. В зв`язку з необґрунтованістю і недоведеністю вимог про відшкодування моральної шкоди суд не вбачає законних підстав для їх задоволення. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial