Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

В лютому 2014року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 53528 грн. 46 коп. за період з 01.04.2012 року по 20.01.2014 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.11.2011 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 28.10.2011 року та до досягнення ним повноліття. На виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження Центральним ВДВС Чернігівського міського управління юстиції. Позивач вказувала, що з квітня 2012 року і по день подачі позову відповідач неналежним чином виконує свої обов'язки по сплаті аліментів, призвело до утворення заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 20.01.2014року становила 16346 грн.14 коп. Відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України, яка передбачає відповідальність за прострочення сплати аліментів, позивач просила стягнути з відповідача за період з 01.04.2012року по 20.01.2014року 53528 грн. 46 коп. пені за прострочення сплати аліментів. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.03. 2014 року в задоволенні позов них вимог [PERSON] було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи. Апелянт вказує, що висновок суду про необізнаність відповідача щодо необхідності сплати аліментів та виникнення у нього заборгованості по спалті аліментів не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] було відомо про рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.11.2011 року, яким з нього було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], і вказаної обставини відповідач не заперечує. Крім того, як вказує апелянт, відповідачу ще з березня 2012 року було відомо про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення суду, що підтверджується оригіналами квитанцій від 28.11.2012 року, від 26.03.2012 року на суму 4000 грн. щодо сплати аліментів, які [PERSON] особисто надавав державному виконавцю і які були враховані державним виконавцем при розрахунку заборгованості по сплаті аліментів. Апелянт стверджує, що відповідач не представив жодних доказів, які б вказували на відсутність його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, крім того, відповідачем не було спростовано та не оскаржено розрахунку заборгованості, представленого державним виконавцем. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу позивача відхилити у зв'язку з її необґрунтованістю та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.03.2014 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.2,п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції,-скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7000 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції не узгоджуються з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними обставинами справи. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони по справі є батьками неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідач згідно рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 28.11.2011 року щомісячно повинен сплачувати позивачу аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку( доходу), починаючи з 28.10.2011 року і до повноліття дитини (а.с. 7, 12). Відповідно до листа головного державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції №452/8 від 20.01.2014 року, [PERSON] був повідомлений про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 16346 грн. 14 коп. (а.с. 8). Вказана заборгованість була сплачена відповідачем 25.01.2014року. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того що, відповідач довідався про примусове виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів на користь позивача лише 22.01.2014 року, тому суд прийшов до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок не узгоджується з фактичними обставинами справи. Відповідно до приписів ч. 1, ч.2 статті 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, суд, відповідно до змісту норм статті 196 Сімейного кодексу України, а також згідно вимог статті 214 ЦПК України, повинен встановити факт заборгованості по сплаті аліментів та наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні і залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Згідно роз'яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Приймаючи до уваги вказані приписи норм права, а також рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 28.11.2011року, відповідно до якого відповідач щомісячно повинен сплачувати позивачу аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку(доходу), починаючи з 28.10.2011 року і до повноліття дитини (а.с.7), про яке відповідачу було відомо, і вказані обставини він підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду, наявність вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів підтверджена зібраними по справі доказами. За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивач на підставі приписів статті 196 Сімейного кодексу України має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні апеляційного суду матеріалів виконавчого провадження № 452/8, номер за ЄДРВП: 31748213 стосовно виконання виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача на утримання дитини (а.с.67-95), 25.01.2012 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 28.11.2011 року на підставі вказаного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.11.2011 року, яку було направлено відповідачу (а.с. 92). Вказаними обставинами спростовуються твердження відповідача про його необізнаність щодо відкриття виконавчого провадження на виконання рішення суду від 28.11. 2011року про стягнення аліментів. Крім того, згідно пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, йому було відомо, що 28.11.2011року рішенням Деснянського суду м. Чернігова з нього стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на користь позивача на утримання сина [PERSON]. 28.11.2012року(а.с.37) та 26.03.2012року(а.с.38), відповідачем було перераховано позивачу по 2000 грн., що також свідчить про обізнаність відповідача щодо своїх аліментних зобов'язань. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Станом на 20.01.2014року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становила 16346 грн.14 коп. (а.с.8). На час розгляду даної справи в суді вказана заборгованість відповідачем погашена. Обговорюючи питання стосовно застосування приписів статті 196 Сімейного кодексу України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що не погоджується з проведеним позивачем розрахунком неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відповідно до якого розмір пені становить 53528 грн. 46 коп. ( а.с. 5-6). Апеляційним судом проведено розрахунок неустойки (пені) за просторочення сплати аліментів відповідачем за період з 01.04.2012року по 20.01.2014року за формулою: P= S x p x q, де: P- сума пені; S - сума заборгованості по аліментам; p - ставка пені у відсотках за день прострочення; q - кількість днів прострочення. При проведенні розрахунку апеляційний суд враховує, що 28.11.2012року(а.с.37) та 26.03.2012року(а.с.38),відповідачем було перераховано позивачу по 2000 грн. Виходячи зі змісту статті 196 Сімейного кодексу України, нарахування пені за період з 01.04.2012 року по 20.01.2014 року необхідно проводити наступним чином. За 2012 рік: - за квітень 2012 року: 119,41грн. х 1% х кількість днів з 01.06.2012 - 28.11.2012 року = 1,19 х 181 день = 197 грн. 29 коп. - за травень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.07.2012 - 28.11.2012 року = 7,96 х 151 день = 1201 грн. 96 коп. - за червень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.08.2012 - 28.11.2012 року = 7,96 х 120 днів = 955 грн. 20 коп. - за липень 2012 року: 289,25 грн. х 1% х кількість днів з 01.09.2012 - 28.11.2012 року = 2,89 х 89 днів = 257 грн. 21 коп. 506,42 грн. х 1% х кількість днів з 01.09.2012 - 20.01.2014 року = 5,06 х 507 днів = 2565 грн. 42 коп. - за серпень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.10.2012 - 20.01.2014 року = 7,96 х 477 днів = 3796 грн. 92 коп. - за вересень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.11.2012 - 20.01.2014 року = 7,96 х 446 днів = 3550 грн. 16 коп. - за жовтень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.12.2012 - 20.01.2014 року = 7,96 х 416 днів = 3311 грн. 36 коп. - за листопад 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.01.2013 - 20.01.2014 року = 7,96 х 385 днів = 3064 грн. 60 коп. - за грудень 2012 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.02.2013 - 20.01.2014 року = 7,96 х 354 дня = 2817 грн. 84 коп. А всього: 21 718 грн.96 коп. За 2013 рік: - за січень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.03.2013 - 20.01.2014 року = 7,96 х 326 днів = 2594 грн. 96 коп. - за лютий 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.04.2013 - 20.01.2014 року = 7,96 х 291 днів = 2316 грн. 36 коп. - за березень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.05.2013 - 20.01.2014 року = 7,96 х 265 днів = 2109 грн. 40 коп. - за квітень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.06.2013 - 20.01.2014 року =1862грн.64 коп. - за травень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.07.2013 - 20.01.2014 року = 1623 грн. 84 коп. - за червень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.08.2013 - 20.01.2014 року = 1377 грн. 08 коп. - за липень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.09.2013 - 20.01.2014 року = 1130 грн. 32 коп. - за серпень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.10.2013 - 20.01.2014 року = 891 грн. 52 коп. - за вересень 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.11.2013 - 20.01.2014 року = 644 грн. 76 коп. - за жовтень 2014 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.12.2013 - 20.01.2014 року = 405грн. 96коп. - за листопад 2013 року: 795,67грн. х 1% х кількість днів з 01.01.2013 - 20.01.2014 року = 151 грн.24 коп. А всього : 15 108 грн.08 коп. Таким чином, загальна сума пені по аліментах за вказаний період складає: 36 827 грн.04коп. [PERSON] в ході судового розгляду даної справи розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за вказаний період, відповідно до приписів статті 60 ЦПК України, спростовано не було. При визначенні розміру неустойки, яка підлягає до сплати відповідачем на користь позивача, апеляційний суд приймає до уваги припис ч.2 статті 196 Сімейного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Зокрема, як вбачається з даних трудової книжки відповідача (а.с. 36, 105,106), з 10.12.2010 року відповідач, звільнившись з роботи за власним бажанням, до 10.01.2014 року не працював. Відповідачем частково сплачувались кошти на утримання неповнолітньої дитини, відповідно до квитанцій від 28.11.2012 року та від 26.03.2012 року. Згідно довідки про заробітну плату № 08/05 від 27.05.2014року (а.с. 98), розмір нарахованої заробітної плати відповідача за період з січня по квітень включно 2014року становить 5374грн.76 коп. За даних обставин та приймаючи до уваги приписи ч.2 статті 196 Сімейного кодексу України, виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності апеляційний суд приходить до висновку, що розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON], необхідно зменшити та відповідно, визначити її розмір - 7000 грн. На підставі положень статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 243грн.60 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених (а. с. 50) понесених судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial