Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «БЛІЦ-ІНФОРМ» про стягнення невиплаченої заробітної плати за квітень та травень 2018 р. в розмірі 5 320, 04 грн. та 3 061 грн. відповідно, грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 3 776, 95 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 938, 55 грн., вихідної допомоги при звільненні в розмірі 12 856, 14 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що вона тривалий час перебувала у трудових відносинах з відповідачем, однак у зв`язку із невиплатою роботодавцем у визначений строк заробітної плати за квітень та травень 2018 року, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України виявила бажання розірвати із відповідачем трудовий договір, про що подала відповідну заяву про звільнення. 21.06.2018 р. наказом її звільнено з займаної посади. Проте, відповідач не здійснив повного розрахунку по заробітній платі, та не сплатив компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги, а тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. 13.08.2018 р. ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2018 р. постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем перебування юридичної особи. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що від позивача не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що сторони по справі перебували в трудових відносинах, а [PERSON] працювала в ТОВ «Видавничий дім «Бліц-Інформ» на посаді літературного редактора редакторського відділу редакції газети «Бухгалтерія». Відповідно до особисто підписаної позивачем заяви від 04.05.2018 року, адресованої генеральному директору ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» остання, у зв`язку із невиплатою заробітної плати за квітень та травень 2018 року, просила звільнити її з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] , у відповідності до Наказу №126-п від 21.06.2018 р. її звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП. Позивачем в поданому позові не оскаржується вказаний вище Наказ та не ставиться питання щодо зміни дати звільнення. Так, положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника передбачені ст.38 КЗпП України. Ч. 3 даної норми передбачає розірвання трудового договору з ініціативи працівника за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Проте, як вбачається з довідки, наданої Пенсійним фондом України, позивачу за квітень 2018 р. мала бути нарахована заробітна плата в розмірі 6 608, 75 грн., за травень 2018 р. 3 725, 67 грн. У відповідності до відомостей нарахування заробітної плати, позивачу мала бути виплачена заробітна плата за квітень 2018 р. в розмірі 5 320, 04 грн., за травень 2018 р. в розмірі 3 061, 17 грн., в загальній сумі 8 381, 21 грн. З виписки по картковому рахунку позивача вбачається, що останній 07.05.2018 р. було виплачено суму в розмірі 6 008, 75 грн. та 08.05.2018 р. суму в розмірі 728 грн., на загальну суму 6 736, 75 грн., що свідчить про виплату останній заробітної плати за квітень 2018 р. та частково за травень 2018 р. Отже, заборгованість підприємства по заробітній платі станом на день звільнення склала 1 644, 46 грн. При цьому, з наданої виписки за картковим рахунком позивача, останній 21.06.2018 р., тобто в день звільнення, виплачено кошти в загальному розмірі 14 271, 78 грн. Вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 3 776, 95 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 12 856, 14 грн., та заборгованість по заробітній платі останньої складає 1 644, 46 грн., що загалом становить 18 277,55 грн. Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідачем виплачено позивачу в день звільнення заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористані відпустки, та частково вихідну допомогу при звільненні, а отже в цій частині вимоги позову не підлягають до задоволення. В той же час, вбачається, що позивачу в день звільнення не виплачено вихідну допомогу в повному обсязі, а саме заборгованість складає 4 005, 77 грн. (18 277, 55 грн. (кошти, які підлягають виплаті) - 14 271, 78 грн. (фактично виплачені кошти)). Відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі 4 005, 77 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. При цьому, з наявних в позові розрахунків вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 25.05.2018 р., проте з трудової книжки позивача вбачається, що остання звільнена 21.06.2018 р., що нею не оскаржується. У зв`язку з вказаним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову та стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої вихідної допомоги при звільненні в розмірі 4 005, 77 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн. В порядку розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 960 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial