Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсною позику між [PERSON] та [PERSON] на суму 750 000 грн. (еквівалент 100 000 долларів США) та боргову розписку від 16.01.2011 року [PERSON] про отримання нею від [PERSON] суми цієї позики у розмірі 750 000 грн. (еквівалент 100 000 доларів США) та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 11.11.2005 року по 13.10.2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], який рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова був розірваний. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.03.2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.09.2016 року, спільне майно подружжя поділено: за позивачем та [PERSON] визнано право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS], інше рухоме майно (побутова техніка) визнано спільною сумісною власністю подружжя. При цьому [PERSON] було подано позов до [PERSON], де йшлося про стягнення з останньої коштів, які [PERSON] ніби то їй позичив 16.01.2011 року на вищевказану квартиру. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.06.2015 року з [PERSON] стягнуто борг по договору позики. За результатами розгляду скарги позивача в рішенні суду апеляційної інстанції, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, зазначено, що [PERSON] не є стороною спірного договору, а також не зазначено про солідарний обов'язок. Крім того вказаним рішенням виключено із мотивувальної частини рішення посилання на те, що кошти [PERSON] брались в борг на купівлю квартири. В рішенні апеляційного суду Харківської області від 25.11.2015 року суд також визначив, що посилання [PERSON] на те, що квартира придбана за її особисті кошти, а тому є її особистим майном - безпідставне. Позивач зазначає, що дії [PERSON] та [PERSON] є умисними та узгодженими, фактично позики не було, вона була безгрошовою та має усі ознаки фіктивності, а саме: з огляду на вимоги ст.ст.206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня і нотаріально посвідчена згода на цей правочин від позивача, оскільки на той час він перебував у шлюбі з [PERSON]; кредитор [PERSON] на час позики був зареєстрований та жив у гуртожитку, що викликає сумніви у можливості у нього накопичити екв. 100 000 доларів США (750 000 грн.) та ще й надати їх у позику на 5 років сторонній особі; викликає сумнів за рахунок яких коштів останній будучи держслужбовцем надав позику на вказану суму і за рахунок яких коштів [PERSON] поверталася позика. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 16.01.2011 року він позичив своїй знайомій [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що на момент передачі грошей складало еквівалент 750 000 грн. Зі слів останньої ці кошти необхідні були їй для придбання квартири, тому позичила їх саме у доларах США. На підтвердження передачі грошей ними було складено розписку із зазначенням суми грошей, кінцевим терміном повернення позики, порядку повернення коштів. Вважає, що всі умови щодо укладення зазначеного договору ними було дотримано. В подальшому рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.06.2015 року, яке набуло чинності, з [PERSON] на його користь стягнуто суму заборгованості за договором позики від 16.01.2011 року. В жовтні 2016 року [PERSON] повністю повернула грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, про що була складена розписка. Крім цього [PERSON] була складена нотаріально засвідчена заява щодо отримання від останньої суми в розмірі 100 000 доларів США в повному обсязі. А тому вважає, що оскаржуваний договір позики став підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), волевиявлення його учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі; він був вчиненим у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Станом на момент подання позовної заяви умови договору виконані, сума позики повернута. Посилання позивача на майновий стан [PERSON] і місце проживання у гуртожитку станом на момент укладення договору позики як доказ неспроможності останнього надавати позику вважає втручанням в своє особисте життя, тобто порушенням конституційного права на вільний вибір місця проживання і вільне володіння, користування і розпорядження своєю власністю. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 16.01.2011 року вона позичила у свого знайомого [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що на момент передачі грошей складало еквівалент 750 000 грн.. для придбання квартири. З 2005 року вона перебувала у шлюбі із позивачем, питання придбання квартири приймалось із ним спільно. На підтвердження передачі грошей ними було складено розписку, в якій зазначена сума грошей, кінцевий термін повернення позики, порядок повернення коштів. Зазначає, що між нею та [PERSON] дійсно було укладено договір позики, умови якого не суперечать діючому законодавству; оскаржуваний договір став підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), волевиявлення його учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Станом на момент подання позовної заяви умови договору повністю виконані, сума позики повернута, жодних претензій майнового або будь-якого іншого характеру у сторін договору немає. На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач надав відповідь на відзиви відповідачів, згідно якої додатково вказує, що відповідачем не надано жодного доказу, що кошти нею позичались саме на придбання квартири. Також вказує, що у розписці зазначено про позику грошей у розмірі 750 000 грн., а не у розмірі 100 000 доларів США. Вказує, що при вирішенні спору про стягнення суми коштів, [PERSON] у повному обсязі визнала заявлені до неї позовні вимоги та підтвердила свої особисті боргові зобов'язання перед [PERSON] без жодних застережень щодо можливого покладення обов'язку зі сплати частини боргу на [PERSON] як на її колишнього чоловіка, що на думку позивача підтверджує штуність позики. Представником відповідача [PERSON] надано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що посилання позивача на відсутність в розписці мети позики не має жодного значення для дійсності зазначеної угоди, оскільки мета - не є суттєвою умовою зазначеного виду договорів. Вказує, що розписка від 16.01.2011 року, складена на підтвердження передачі грошової суми, була предметом судових розглядів, була досліджена судами і заперечувати проти її існування вважає недоречним. Визнання чи не визнання позову є правом відповідача, тому твердження [PERSON] щодо надуманості позову у справі 638/22174/14-ц не містить під собою жодного підґрунтя. В судовому засіданні позивач позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові. Також уточнив підстави позову, зазначивши, що зазначена в позові позика підпадає під визначення ст.234 ЦК України, тобто є фіктивною, а також є такою, що має бути визнаною недійсною з огляду на ст.65 ЦК України, згідно якої договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Однак в даному випадку позика від 16.01.2011 року на суму 750 000 грн. між [PERSON] та [PERSON] укладена [PERSON] без згоди позивача як чоловіка останньої. Сума позики виходить за межі дрібного побутового правочину, витрачена невідомо на що, не в інтересах сім'ї. Позивачу про неї не було відомо взагалі, аж до розгляду справи про поділ спільного майна подружжя у справі №638/22358/14-ц. Відповідачі в судове засідання не з'явились, [PERSON] просив справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, наведених у відзиві на позов, а також запереченнях на відповідь на відзив. По справі за клопотанням позивача витребувано з Державної фіскальної служби України в Харківській області відомості про майно та доходи [PERSON] ([INFO], рнокпп [NUMBER]), [PERSON] ([INFO], [ADDRESS]), а також копії декларацій (і як фізичних осіб, і як ФОП) за період з 01.01.2007 року по даний час, в т.ч. декларацій про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, декларацій про майновий стан і доходи, декларацій ФОП; з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відомості про місце роботи [PERSON] ([INFO], [ADDRESS]) станом на період з 01.01.2003 року по 16.01.2011 року, а також про місце роботи [PERSON] ([INFO], рнокпп [NUMBER]) з 16.01.2011 року. За клопотанням позивача в судове засідання відповідачі викликались для допиту в якості свідків, однак надали до суду письмову відмову від дачі показань. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, оглянувши матеріали цивільної справи №638/22174/14-ц, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів позову вбачається та визнається сторонами у справі, що з 11.11.2005 року по 13.10.2014 року позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.10.2014 року було розірвано (а.с.102). Також з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту укладення 16 січня 2011 року договору позики [PERSON] надана розписка про отримання нею від [PERSON] грошових коштів в сумі 750 000 грн. (еквівалент 100 000 доларів США) з терміном повернення до 16.01.2016 року. (оригінал розписки міститься в матеріалах справи №638/22174/14-ц та досліджений в судовому засіданні, а.с.4). Згідно розписки від 21.10.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США в рахунок повного та кінцевого розрахунку за договором позики, укладеного та оформленого розпискою від 16.01.2011 року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.06.2015 року (справа №638/22174/14-ц а.с.36) позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики у сумі 450 000,00 грн. та судовий збір 3654 грн. В іншій частині - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.06.2015 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що [PERSON] позичила у [PERSON] кошти з метою купівлі квартири, яку вона згодом придбала, за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині рішення суду залишено без змін. (справа №638/22174/14-ц а.с.85-88) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року залишено без змін. (справа №638/22174/14-ц а.с.121-122) Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.11.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково, визнано спільним боргом колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] позичені кошти за договором позики, який укладений 16.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] у розмірі 750 000 грн. Стягнуто з [PERSON] у порядку зворотної вимоги (регресу) Ѕ боргового зобов"язання за договором позики у сумі 375 000,00 грн. Постановою апеляційного суду Харківсбкої області від 12.07.2018 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.11.2017 року залишено без змін. Відповідно до положень ст.509 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положення ст.205 ЦК України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обов'язки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець. При цьому статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суд України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв'язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що оспорюваним правочином порушуються права позивача, суд дійшов висновку що [PERSON] є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України щодо оскарження договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно постанови Верховного суду від 24 травня 2018 року (справа №522/11043/14-ц, провадження №61-5024св18) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Судом, на підставі документів, що містяться у справі, встановлені наступні обставини. Згідно листа №9052-04/20 від 04.04.2018 року та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області: - [PERSON] в період з 01.10.2006 року працював у ТОВ «Харківнафтоінвест», в період з 11.2006 року по 10.2007 року - у концерні «Райський уголок», в період з 11.2008 року по 03.2009 року - у Харківській філії ТОВ «Мінарді». За період з 01.01.2003 року по 2006 рік та за період з 01.01.2010 року по 16.01.2011 року інформація про трудові відносини зі страхувальниками відсутня; - [PERSON] в період з 01.2011-07.2011р.р.; 12.2011р.; 10.2012-11.2015р.р. працювала у Державному лікувально-профілактичному закладі «Центральна клінічна лікарня Укрзалізниця»; в період з 11.2011-09.2012р.р. - в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради; 03.2011р.; 05.2011р.; 10.2011р. - Янссен Фармацевтика НВ Представництво; з 01.2011 по 12.2011р.; 06.2012р. - 12.2017р. ФОП [PERSON]; в період з 09.2013р. по 06.2014р.; 09.2014р. по 06.2015р.; з 09.2015р. по 06.2016р.; з 09.2016р. по 06.2017р.; з 09.2017р. по 02.2018р. - у Харківському національному університеті ім.В.Н.Каразіна; з 12.2015р. по 02.2018р. - Філія «Центр охорони здоров'я» ПАТ «Українська Залізниця»; 01.2016р.; 06.2016р.; 11.2017р. - у ТОВ «Астразенека Україна», 02.04.2016р. - ТОВ «Верум Клінікал Рісерч» (а.с. 84). Згідно листа Головного управління ДФС у Харківській області №9/20-40-08-04-10 від 27.03.2018 року та відомостей про доходи й копій податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи підприємця, [PERSON] зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності 02.04.2010 року, згідно даних обліку та звітності ФОП [PERSON] з 2010 року по теперішній час здійснює діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування та звітності. Згідно із наданими в електронному вигляді ФОП [PERSON] податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за період з 2010 року по 1 кв.2018 року обсяги отриманого доходу від здійснення підприємницької діяльності склали: 2010 рік - 60 599,00 грн., 2011 рік - 86 244,15 грн., 2012 рік - 304 048,48 грн., 2013 рік - 84 017,64 грн., 2014 рік - 66 388,00 грн., 2015 рік - 291 573,70 грн., 2016 рік - 471 043,55 грн., 2017 рік - 316 002,11 грн., 1 кв. 2018 року - 280 617,19 грн. (а.с. 86). Згідно листа Головного управління ДФС у Харківській області №9/20-40-08-04-10 від 27.03.2018 року відповідно до даних обліку і звітності інформаційних ресурсів ГУ ДФС у Харківській області гр.[PERSON] податкову звітність не надавав, в якості суб'єкта підприємницької діяльності не зареєстрований (а.с. 86). Відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів в період з 01.01.2007р. по 31.12.2017р. [PERSON] отримував доходи в загальній сумі 11741,08 грн. (а.с. 94). Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи викладене, а також те, що предметом доказування по даній справі є вчинення дій сторонами [PERSON] та [PERSON] на виконання договору позики, суд встановив, що матеріали справи не містять, а відповідачами не надано до суду доказів спроможності [PERSON] позичити [PERSON] грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів США) відповідно до укладеної 16.01.2011р. розписці. Натомість позивачем надані належні та допустимі докази про неспроможність [PERSON] позичити [PERSON] грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів США), виходячі з доходів [PERSON] станом на день складання розписки. При цьому суд зауважує, що за клопотанням позивача [PERSON] та [PERSON] викликались в судове засідання для дачі показань в якості свідків з приводу обставин укладення договору позики. Відповідно до ст.71 ЦПК України фізична особа не має права відмовитися давати показання, крім показань щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім'ї або близький родич цих осіб), які можуть тягнути юридичну відповідальність для нього або таких членів сім'ї чи близьких родичів. Особа, яка відмовляється давати показання, зобов'язана повідомити причини відмови. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] надали до суду письмову відмову від давання показань, посилаючись на положення ст. 63 Конституції України та ст. 71 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи аргументи, викладені в заявах по суті справи, поданих сторонами по справі, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Таким чином, оскільки відповідачі на виконання свого процесуального обов'язку не надали належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивачем доведено в ході судового розгляду відсутність в учасників правочину - відповідачів по справі вчинення будь-яких дій сторонами [PERSON] та [PERSON] на виконання договору позики, а тому є підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 202-208, 215, 234, 509, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: approved