Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ЛКП „Львівелектротранс", про стягнення недонарахованої заробітної плати, в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог просить суд стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на його користь недоплаченої частини заробітної плати в сумі 562, 56 грн (пятсот шістдесят дві грн. 56 коп.), та стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на його користь компенсацію за нанесену моральну шкоду в розмірі 1000 (одну тисячу) грн. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що працює у відповідача на посаді водія тролейбуса. 20 лютого 2012р. директором ЛКП «Львівелектротранс» був виданий наказ № 54 «Про відтермінування застосування норм оплати праці», яким розрахунок тарифних ставок з розміру мінімальної зарплати 1073 грн., що була встановлена Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» з 01 січня 2012р. вводився з 01.07.2012р. Всупереч наказу №54 та Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» з 01.07.2012р. адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і оплата у липні та серпні 2012р. проводилась з розрахунку мінімальної зарплати в розмірі 1004 грн, що суперечить ст. 97 КЗпП України, п.1.1.8 \~\~Галузевої Угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» на 2010-2012 роки, п. 5.2. Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки. Також, згідно розяснення Міністерства соціальної політики України від 05 січня 2012 року №3/13/84-12 у випадку, коли після підвищення мінімальної зарплати підприємство не спроможне підвищити заробітну плату всіх працівників із збереженням співвідношень в оплаті праці. При цьому, збереження співвідношень в оплаті праці, передбачене колективним договором, має бути встановлене не пізніше, ніж через шість місяців після підвищення на законодавчому рівні розміру мінімальної зарплати, що не було зроблено, а також в наказі №54 відсутні обґрунтування фінансових складностей. Лише з 01 вересня 2012 року оплату праці було приведено з розрахунку мінімальної зарплати 1073 грн. Неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 1000 грн. Представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання, в якому просить справу слухати у його відсутності та без участі позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що позивач працює у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса з оплатою праці згідно штатного розпису. На підприємстві для водіїв тролейбуса встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Статтею 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012р.» установлено мінімальну заробітну плату з 1 січня - 1073грн., на підставі якої підлягали перегляду тарифні ставки у ЛКП «Львівелектротранс». Наказом ЛКП «Львівелектротранс» №54 від 20.02.2012р. на період подолання фінансових труднощів відтерміновано застосування норм оплати праці для всіх працівників структурних підрозділів підприємства (крім низькооплачуваних), визначені Законом України «Про державний бюджет України на 2012рік» та наказано застосувати з 01.07.2012р. мінімальну заробітну плату -1073грн. тобто через шість місяців. Наказ видано на підставі пункту 1.1.8 Галузевої угоди на 2010-2012р., пункту 5.2. Колективної угоди ЛКП «Львівелетротранс» на 2011-2013 роки. В порушення вимог ст. 14 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає, що норми колективного договору, які допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більше як шість місяців, а також аналогічного положення п.1.1.8. Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012р. та ч.2 ст.97 КЗпП України, відповідач -ЛКП «Львівелектротранс» по спливу шести місяців з 01.07.2012р. не провів розрахунок тарифних ставок з мінімальної заробітної плати 1073грн., та проводив позивачу оплату праці у липні і серпні 2012р. по тарифних ставках з розрахунку мінімальної заробітної плати в розмірі 1004грн. Розмір тарифної ставки позивача у період липень-серпень 2012р. був меншим, ніж\~передбачалося умовами галузевої угоди, а саме з вини відповідача ЛКП «Львівелектротранс», що потягло недоплату йому заробітної плати за період липень-серпень 2012р. на 562,56 грн. за вказані місяці. Розрахунок суми заборгованості по заробітній платі, виходячи із погодинної тарифної ставки позивача протягом липня-серпня 2012р. в розмірі 14.67грн. із врахуванням встановленого коефіцієнту для водіїв трамваїв 1,9 відповідають умовам Галузевою угоди з додатками. Зі змісту галузевої угоди, випливає, що сторони визнали угоду як чинний правовий акт, на підставі якого здійснюється регулювання трудових відносин та соціально-економічних питань в житлово-комунальному господарстві, а прийняті сторонами зобов»язання та норми поширюються на всіх найманих працівників та роботодавців, що перебувають у сфері дії суб'єктів угоди і є обов'язковими для виконання. Відповідно до п.1.1.3 галузевої угоди, мінімальна тарифна ставка за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду - у розмірі не менше\~120%\~розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Згідно п. 1.1.8 галузевої угоди, на період подолання фінансових труднощів, але не більш як шість місяців підприємством можуть застосовуватись норми оплати праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою та регіональними угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці. Згідно розрахунків недоплаченої заробітної плати за липень, серпень 2012 року відповідачем заборговано позивачу 562,56грн. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст.ст.21, 22 Закону України "Про оплату праці" та п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.\~ \~\~\~\~ В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у 1000грн., однак всупереч нормам ст.60 ЦПК України такі вимоги позивачем не доведено. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сімї. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок порушення її прав та спричинення моральних страждань, проте оцінює її у розмірі значно меншому ніж заявлено у позові. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь держави 243,60 грн..

Outcome: partial