Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме його житловим будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач з його згоди зареєструвала своє місце проживання у вищевказаному будинку, однак ніколи в ньому не проживала. В судове засідання відповідач та представник Романівської селищної ради Житомирської області, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явилися. Водночас, представником Романівської селищної ради Житомирської області заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Відповідач позов не визнала, у відзиві на позовну заяву зазначила, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] - сином позивача, від шлюбу має двох дітей, на даний час шлюбно - сімейні відносини фактично припинилися, у зв`язку з чим вона винаймає інше житло. Щодо сплати комунальних платежів за місцем своєї реєстрації повідомила, що ніколи не заперечувала відносно їх сплати, але наданий час у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку кошти на комунальні платежі у неї відсутні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що відповідач перебуває у шлюбі з його сином, але сімейні відносини фактично припинилися, в спірному будинку вона ніколи не проживала, а була лише зареєстрована. Свідок [PERSON] в ході судового розгляду дав показання про те, що [PERSON] ніколи не проживала у будинку [ADDRESS] . Суд, дослідивши письмові докази, що надані сторонами та показання свідка, заслухавши пояснення позивача, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 жовтня 2020 року. Відповідно до домової книги [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою 24 жовтня 2018 року. Актом, складеним депутатом Романівської селищної ради Житомирської області за участі сусідів від 6 липня 2021 року №81 підтверджується, що [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає з 24 жовтня 2018 року. Окрім цього, показання свідка, що був допитанний у судовому засіданні, свідчать про те, що [PERSON] ніколи не проживала проживали у будинку [ADDRESS] . Загальними положеннями Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідач ніколи не проживав без поважних причин в належному йому будинку, а був лише зареєстрованим у ньому. Наведене перешкоджає йому як власнику майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним житлом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України), члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Аналогічні положення містяться і у частині 1 статті 405 ЦК України. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Проте відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Наведена норма регулює правовідносини між власником житла та членом його сім`ї з приводу користування цим житлом. При вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] являється членом сім`ї власника будинку [ADDRESS] . За змістом пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 30 червня 2015 року (справа №21-1438а15). Відповідач доводів позивача щодо своєї відсутності у житловому приміщенні понад встановленого строку без поважних причин не спростувала, а тому суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. За змістом статті 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пов"язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved