Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який 21.08.2012 року сторони розірвали. Позивач є власником квартири [ADDRESS]. З 22.03.2010 року відповідач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте за вказаною адресою вона ніколи не проживала. Оскільки відповідач не знялася з реєстраційного обліку, на думку позивача це створює перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому майном. У зв'язку з цим позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Представник позивача - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримала та не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач у судові засідання не з'являлася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 220 від 21.08.2012 року. [PERSON] належить на праві власності квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.10.2015 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2-821. Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В.В. 07.10.2015 року за індексним номером 45251633, номер запису про право власності 11508345. Згідно з довідкою № 588, виданою 16.11.2015 року Об'єднанням співвласників багатоквартирних будинків «Наталі», [PERSON] 22.03.2010 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та з моменту реєстрації не проживала за вказаною адресою, місце її знаходження невідомо. Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованою у [ADDRESS] не проживає та не проживала за зазначеною адресою. Зважаючи на той факт, що квартира належить позивачу на праві власності, а відповідач, будучи дружиною позивача, на відповідній правовій підставі, здійснювала користування нею, суд вважає, що між сторонами виникли відносини із приводу користування чужим майном (сервітуту), які регулюються главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки відповідач перестала бути членом сім'ї позивача як власника житла, то суд доходить висновку про припинення існування правової підстави для користування нею квартирою [ADDRESS] З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення, зазначивши, що воно є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за відповідною адресою, що передбачено ст. 217 ЦПК України. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved