Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» про визнання недійсними договорів факторингу. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 02 листопада 2006 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №5250/Р про надання кредиту в розмірі 225 500,00 дол. США для придбання нежитлової нерухомості (вторинний ринок) строком до 01.11.2026 року. З метою забезпечення належного виконання умов Кредитного договору №5250/Р від 02.11.2006 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу 08 листопада 2006 року і зареєстрований в реєстрі за № 4857 (далі - «Договір іпотеки»), відповідно до умов якого Банку передано в іпотеку приміщення квартири [ADDRESS] (надалі - «Предмет іпотеки») 29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір факторингу, згідно якого відбулось відступлення права вимоги всіх грошових зобов'язань за кредитним договором №5250/Р від 02.11.2006 року. 20 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» укладено договір факторингу №20/09/13-5, на підставі якого право вимоги за Кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА». Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного Договору факторингу недійсним, Позивач, серед іншого, посилається на незаконність дій ПАТ «Кредобанк» в частині розголошення банківської таємниці, а також відсутність у ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права наступного відступлення права грошової вимоги третій особі та відсутність у ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія «ОМЕГА» Генеральної ліцензії Національного Банку України. Просить суд визнати недійсним договору факторингу від 29.11.2011р. та договір факторингу від 20.09.2013 року та стягнути судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» у судове засідання не з"явилась, не повідомила про причини неявки, хоча належно повідомлена про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №5250/Р про надання кредиту в розмірі 225 500,00 дол. США для придбання нежитлової нерухомості (вторинний ринок) строком до 01.11.2026 року. 29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір факторингу, згідно якого відбулось відступлення права вимоги всіх грошових зобов'язань за кредитним договором №5250/Р від 02.11.2006 року. 20 вересня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» укладено договір факторингу №20/09/13-5, на підставі якого право вимоги за Кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА». Відповідно до умов Кредитного договору та Договорів факторингу новий кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, сплати штрафних санкцій (пені, штрафів), а позичальник відповідно зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі штрафні санкції (пеня, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язань за кредитним договором, у випадках, передбачених кредитним договором. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У відповідності до ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Положеннями ст. 1079 ЦК України регламентовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до п. 1.4. Положення про внесення інформації щодо фінансових компаній до Державного реєстру фінансових установ та встановлення вимог до облікової та реєструючої системи фінансових компаній, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 р. за № 1252/8573, після отримання Свідоцтва та додатка до нього фінансова компанія має право надавати виключно ті фінансові послуги, які зазначені в додатку до Свідоцтва встановленої форми згідно з додатком 1 до цього Положення та надання яких не потребує отримання відповідного дозволу/ліцензії. До матеріалів справи ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» долучені Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серія ФК №282 від 12.05.2011 р. та Додаток до вказаного свідоцтва, відповідно до яких ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» являється фінансовою установою, яка має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, зокрема, такий вид фінансових послуг як факторинг. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Ст.1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Письмовим повідомленням (копія якого знаходиться серед матеріалів справи) ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» повідомило [PERSON], зокрема, про те, що за договором факторингу від 29.11.2011 року зобов'язання за кредитним договором №№5250/Р від 02.11.2006 року повинні виконуватися на користь Нового Кредитора (ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»). Повідомлення про заміну кредитора згідно з договору факторингу від 20.09.2013 року надіслано Позивачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» 21 жовтня 2013 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. Згідно положень ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону. Враховуючи вищевикладене, при укладенні Договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1076 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до частини 1 статті 1083 Цивільного кодексу України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до п. 8.4 Договору факторингу, укладеного 29 листопада 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ПАТ «Кредобанк» передбачено можливість відступлення права вимоги третій особі на підставі нового договору факторингу. Враховуючи викладене вище, а також те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, а позовні вимоги щодо визнання Договорів факторингу недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд вважає, що оспорювані договори факторингу від 29.11.2011р. та від 20.09.2013 року, укладені відповідно до вимог закону, позивач був повідомлений про їх укладення, відтак у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed