Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання спільною власністю ідеальну частку 1/2 будинковолодіння та поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 11.10.1980 року. За період спільного подружнього життя за спільні сімейні кошти ними було збудовано житловий будинок із надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . 07.08.2007 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . 29 жовтня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Відтак, оскільки даний будинок був набутий за час шлюбу та 1/2 частка даного будинку є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду письмову заяву, у якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подав. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з"явилася будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, заперечень не надавала. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. 11.10.1980 року сторони зареєстрували шлюб у Ладичинській сільській раді Теребовлянського району Тернопільської області, актовий запис №9. Відповідно до витягу №9338572 про реєтрацію права власності на нерухоме майно від 19.12.2005 року власником є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 19.12.2005 року виданого Ладичинською сільською радою Теребовлянського району на підставі рішення виконкому №21 від 12.08.2003 року. Згідно договору дарування 1/2 частки житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. від 07.08.2007 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину житлового будинку із відповідною чаткою господарських будівель за адресою [ADDRESS] . Рішенням Теребовлянського районного суду від 29 жовтня 2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] збудований у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, крім цього відповідач подарував 1/2 частку житлового будинку, за відома позивача, в інтересах та для потреб сім`ї. Доказів протилежного судом не встановлено.Отже, 1/2 частка будинковолодіння є об`єктом спільної сумісної власності сторін спору та їх частки визнаються рівними. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] \~ до\~ [PERSON] ,\~третя особа\~ [PERSON] про\~ \~визнання спільною\~власністю ідеальну\~частку 1/2\~будинковолодіння,\~та \~визнати її\~власністю одного\~з подружжя\~підлягають до часткового задоволення шляхом визнання 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями спільною власністю\~подружжя та\~визнання за\~позивачем \~ [PERSON] \~права власності на 1/4 ідеальної частки житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] .

Outcome: partial