Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON], третя особа: Білоцерківський міський відділ Управління державної Міграційної служби України в Київській області про визнання особи втратившою право користування жилою площею квартири, мотивуючи його тим, що їй на праві власності належить однокімнатна квартири [ADDRESS], 2 в м. Біла Церква, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори 14.07.2005 року. На жилій площі зареєстрована позивач, її син [PERSON] та відповідач по справі. Проте в квартирі фактично проживає лише позивач. Відповідач з літа 2014 року в квартирі не проживає, і тому позивач просить суд визнати [PERSON] втратившим право користування житловою площею квартири [ADDRESS] зобов'язати Білоцерківський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти з реєстрації [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належно, подала до суду, через канцелярію суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, на задоволенні позову наполягає, а, також, просить суд стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, через повідомлення у пресі, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивачу на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Білик О.Г. 14.07.2005 року. На жилій площі вказаної квартири зареєстрована позивач, її син [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] - онук позивача, що підтверджується довідкою про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Проте в квартирі фактично проживає лише позивач, як зазначено в позові. Відповідач з 2014 року в квартирі не проживає, його речей в даній квартирі немає, що підтверджується актом від 01.11.2016 року. Доказів того, що відповідач утримує дану квартиру, та займається оплатою житлового приміщення та комунальних послуг до суду не надано. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника будинку (квартири) зобов»язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім»ї власника зобов»язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території по проведенню ремонту. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Згідно ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, він не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач понад рік не проживає у квартирі позивача, та те, що його речі в ній відсутні, суд вважає заявлені позовні вимоги доведеними в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею квартири позивача, і тому позов підлягає задоволенню в цій частині. Щодо позовної вимоги зобов'язати Білоцерківський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: в [ADDRESS] суд вказує на таке. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Проаналізувавши викладене, слід дійти висновку, що зняття особи з реєстрації закон покладає на органи місцевого самоврядування, а не на УДМС України. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, крім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку, і тому не потребує покладення на будь-який орган обов'язку вчинити відповідні дії. В зв"язку з цим, позов не підлягає задоволенню в цій частині. Таким чином, позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 551,20 грн. та на користь позивача, понесені судові витрати на публікацію оголошення у пресі в розмірі 410,00 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial