Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить припинити право власності відповідача на 1/6 ідеальну частину будинку [ADDRESS] та визнати за нею право власності на належну відповідачу частку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спірний будинок [ADDRESS] належить сторонам та третій особі на праві спільної часткової власності, [PERSON] та третій особі [PERSON] належить по 5/12 ідеальних часток, а відповідачу [PERSON] - 1/6 ідеальна частка. Вказаний будинок фактично складається із однієї житлової кімнати площею 18,7 кв.м., загальна площа будинку складає 32,5 кв.м. Частка відповідача від загальної площі будинку становить 5,1 кв.м. Хоча вона з відповідачем і перебуває у родинних відносинах, між ними склалися неприязні стосунки, що унеможливлює спільне їх проживання. Крім того, відповідач забезпечений житлом, оскільки з 27.08.1980 року зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. Оскільки їх спільне проживання та виділення належної відповідачу частки в натурі є неможливими, просить припинити його право власності на частку із виплатою відповідачу відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на його частку. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Додатково представник позивача пояснила, що [PERSON] внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/6 ідеальної частки спірного будинку, що визначена висновком експерта як компенсація. Щодо самочинних добудов до спірного будинку надала пояснення про те, що з 1980 році відповідач [PERSON] не зареєстрований у будинку [ADDRESS], а фактично не проживає в такому з 1978 року. З 1980 року по 17.11.2010 рік відповідач не мав жодного відношення до вказаного будинку, а тому протягом тридцяти років не вчиняв жодних дій щодо будівництва чи добудов до спірного будинку та не міг вчиняти таких дій, оскільки не був співвласником. Показання свідка [PERSON] про здійснення добудов під час будівництва будинку у 1956-1975 роках спростовуються свідоцтвом про право особистої власності на будівлі від [INFO] та відповідним технічним паспортом від 1963 р., у яких жодних самовільних добудов не вказано та фактично не було, оскільки будинок не був би зданим в експлуатацію за наявності таких добудов. У 1985 році самовільні прибудови були фактично здійснені батьками позивача. Вважає, що припинення права власності на часту у будинку та компенсації її вартості не завдасть істотної шкоди відповідачу. Просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] (син відповідача [PERSON].) та [PERSON], подали до суду заперечення проти позову, в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні змісту таких, додатково пояснили, що відповідач проживав у спірному будинку з 1947 року по 1980 рік, а після 1980 року періодично там проживав, оскільки працював неподалік та продовжував здійснювати самочинні добудови. З 2010 року позивач та третя особа чинять перешкоди відповідачу у користуванні житлом. Припинення права на частку відповідача призведе до порушення його прав та завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки останній іншого житла у власності немає, разом з сім'єю проживає в [ADDRESS], однак в такій зареєстровані та проживають дев'ять членів сім'ї. Щодо самочинних добудов до спірного будинку, надали пояснення про те, що відповідач звертався до інспекції Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області з приводу узаконення самочинних добудов, які були фактично здійснені ним та його сім'єю. У зв'язку із неприязними відносинами, що склались між сторонами, з 2004 року відповідач звертався неодноразово у державні органи з приводу його права на проживання та права власності на частку у будинку і лише у 2010 році рішенням суду було визнано його право власності на частку в будинку, тому не має підстав стверджувати про те, що протягом останніх тридцяти років [PERSON] не цікавився спірним будинком. [PERSON] додатково вказав, що пропонував позивачу [PERSON] вирішити спір в позасудовому порядку та розділити земельну ділянку, проте таким чином спір не було вирішено. Просили суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово викликався судом для надання особистих пояснень з метою з'ясування в нього особисто відношення до пред'явленого позову та обставини щодо самочинного будівництва. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS]. У відповідності до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.11.2010 р. /Т.1 а.с.5/, а також витягів про державну реєстрацію прав, виданих ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» /Т.1 а.с. 9,10,11/, [PERSON] та [PERSON] належить по 5/12 ідеальних часток, а [PERSON] - 1/6 ідеальна частка будинку [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 11.04.2011р., будинок [ADDRESS] складається із однієї житлової кімнати площею 18,7 кв.м, кухні площею 5,2 кв.м., коридору площею 6,0 кв.м., веранди площею 2,6 кв.м., комірки, площею 0,7 кв.м., загальною площею 33,2 кв.м. /Т.1 а.с.43-48/. З довідки форми 2, виданої ЛКП «Старий Сихів» 12.11.2014 р. №2937 /Т.1 а.с.237/ видно, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у спірному будинку, також у вказаному будинку зареєстровані та проживають члени її сім"ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрований 27.08.1980 р. і проживає разом з членами сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у квартирі [ADDRESS], що стверджується довідкою форми 2, виданою ЛКП «Дім» 20.05.2013 р. №3156 /Т.1 а.с.49/. Вказана квартира складається з чотирьох кімнат житловою площею 45,86 кв.м. Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Висновком судової будівельно-технічної експертизи №2119/2120 від 30.08.2013р. (а.с.87-93) визначено ринкову вартість будинку [ADDRESS] в розмірі 28 367,00 грн. та встановлено, що виділення в натурі 1/6 ідеальної частки будинку є неможливим /Т.1 а.с.87-93/. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив чотири самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" застосування ст. 365 ЦК можливе, якщо власник у будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. За змістом ст. 365 ЦК України згода особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не вимагається, а передумовою є внесення іншим співвласником вартості частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. Згідно з квитанцією №PN812 позивачем [PERSON] внесено на рахунок ТУ ДСА у Львівській області №37313005000789 компенсацію вартості 1/6 ідеальної частки будинку [ADDRESS] у розмірі 4728 грн. /Т.1 а.с.111/. Відповідно до технічного паспорту від 11 квітня 2011 року /а.с.43-48/ будинок [ADDRESS] має самовільні добудови: прибудова «А`-1» площею 23,0 кв. м., тамбур «а`-1» площею 4,9 кв. м., прибудова «а``-1» площею 12,5 кв. м., тамбур «а```-1» площею 2,6 кв. м., тамбур «а```-1» площею 1,7 кв. м. Ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. В судовому засіданні встановлено, що вказані самочинні добудови не є узаконеними, тобто право власності на такі не оформлене, сторони - і позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звертались до інспекції Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області з приводу їх узаконення, проте такі були повернуті без розгляду. Так, відповідач [PERSON] звертався із заявою в інспекцію Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про прийняття в експлуатацію об'єкта по вул. Садибній, 25 в м. Львова з відповідними додатками /а.с. 36-58/, проте листом від 30.11.2012 р., вказані матеріали були повернені [PERSON] на доопрацювання декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що є дружиною відповідача [PERSON] та спірний будинок вони разом будували в 1956-1957 роках. Крім них, у будинку проживали батьки чоловіка та брат із сім'єю, ствердила, що у 60-х роках в добудові проживала вона з чоловіком та дітьми. Вказану добудову вони проводили самостійно, ніхто їм не допомагав. У спірному будинку вони проживали до 1980 року у зв'язку із неприязними відносинами з братом чоловіка. Проте, такі показання свідка спростовуються правовстановлюючими документами, що наявні в матеріалах справи, а саме свідоцтвом про право особистої власності від 15 червня 1954 року та відповідним технічним паспортом (1963 р.), згідно з якими жодних самовільних добудов фактично до будинку [ADDRESS] не було. Доводи сторони відповідача про періодичне проживання [PERSON] після 1980 р. в будинку [ADDRESS] та здійснення в цей час самочинних добудов суперечить показанням як свідка дружини відповідача - [PERSON], а також іншим встановленим обставинам справи, оскільки [PERSON] у 1980 році вибув з сім'єю на постійне місце проживання в інше житло, права власності на частку спірного будинку на той час не мав, жодних доказів здійснення ним самочинного будівництва з метою доведення суду можливості заподіяння припиненням права власності на частку істотної шкоди його інтересам суду не надав. Крім цього, встановлено, що відповідачем [PERSON] не ставилося питання щодо визнання права власності на добудови в судовому порядку. А тому, враховуючи те, що самочинні добудови до будинку [ADDRESS] не введено в експлуатацію та відповідні правовстановлюючі документи на такі не оформлялися, підстави вважати, що спірний будинок значно збільшений за рахунок добудов, відсутні. Крім цього, встановлені у справі обставини не дають підстав для висновку, що таке самочинне будівництво здійснене саме відповідачем, що пояснює неоформлення відповідачем протягом тривалого часу права власності на таке. Земельна ділянка у власності сторін не перебуває та не може бути предметом поділу. Інші доводи сторони відповідача висновків суду не спростовують. Таким чином, існують підстави, передбачені ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні. Зокрема, як встановлено судом, частка відповідача складає 5,5 кв. м., є незначною та не може бути виділена в натурі; спірний будинок є неподільним; сумісне проживання позивача з відповідачем в будинку, який складається з однієї кімнати, суперечитиме вимогам ст.50 Житлового кодексу, оскільки такі не є членами однієї сім'ї; припинення права власності відповідача на частку в будинку не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, оскільки такий разом з сім'єю зареєстрований та проживає в [ADDRESS], а доводи сторони відповідача щодо здійснення ним самочинних добудов не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, суд враховує, що в спірному будинку проживають інші члени сім'ї позивачки, які набули право користування належною їй часткою, відтак, суд приходить до висновку, що вирішення спору, який виник між сторонами, є можливим шляхом припинення права власності відповідача на його частку у спільному майні із стягненням в його користь компенсації вартості такої. На підставі статей 365, 358 Цивільного кодексу України, ст.50 Житлового кодексу, постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" та

Outcome: approved