Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась у суд з позовом до відповідачів, [PERSON], ПАТ «ОТП Банк», 3- тя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON], після чисельних уточнень та доповнень прийнятих судом остаточно просить визнати недійсним договір іпотеки №PML-702/1073/2007 від 05.08.2008р., укладений між відповідачами на підставі ст.65 СК України, ст. 228 ЦК України, ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку». В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона з [PERSON] перебуває у шлюбі з 1980 року. У 2008 році її чоловік уклав іпотечний договір предметом якого є спільне сумісне майно, а саме кварта [ADDRESS], без її згоди, тому є нікчемним. Також в договорі є помилки, а саме предмет іпотеки визначений як двох кімнатна квартира, тоді як вона є однокімнатною та у розділі визначення термінів зазначено, що фактичні сімейні відносини визначені як проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Про укладений договір іпотеки вона дізналась лише у листопаді 2013року. Відповідач - [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Співвідповідач - ПАТ «ОТП Банк», у поданих заперечення та представник у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначаючи, що квартира яка є предметом договору іпотеки №PML-702/1073/2008 від 05.08.2008р. набута [PERSON] шляхом приватизації, тому є його особистою власністю, а не власністю подружжя. 3-тя особа - приватний нотаріус ХМНО [PERSON], у поданих поясненнях зазначила, що квартира яка є предметом договору іпотеки №PML-702/1073/2007 від 05.08.2008р. є особистою власністю [PERSON], тому при укладанні договору згода його дружини не потрібна. Заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволені позову відмовити, виходячи з наступного. Суд зазначає, що у відповідності до ст.11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також у відповідності до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи зазначене, суд розглядає даний позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що 05.08.2008р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»), в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № ML-702/1073/2007 від 05.08.2008, був укладений договір іпотеки №PML-702/1073/2008 від 05.08.2008р. Предметом договору іпотеки, згідно ст. 1 є однокімнатна квартири [ADDRESS] загальною площею 31,8 кв.м., житловою 16,2 кв.м. Договір іпотеки підписаний сторонами та посвідчений ПП ХМНО [PERSON] Суд зазначає, що відповідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Посилання позивачки у позові на нікчемність договору іпотеки є безпідставне, оскільки позивачка просить визнати оспорюваний договір недісним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. вимоги до правочинів, зокрема: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1980 року перебувають у шлюбі. Згідно із свідоцтва про право власності на житло 26.02.1999 року [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] шляхом приватизації. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] у 1999 році, тому судом в даному випадку застосовують положення закону на час набуття права вланості, а саме положення КпШС України при встановлені судом належності майна. Відповідно до ч. 1ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Особистою власністю кожного з подружжя, у відповідності до ч.1 ст. 24 КпШС, є майно, яке одержане ним під час шлюбу в дар. Відповідно до ст.ст. 3, 4; ч. 4 та ч. 5 ст. 5; ч.1 ст. 6, ч. 2 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року право на приватизацію (отримання у власність безоплатно за рахунок виданих кожному громадянину України житлових чеків) державного житла мали лише ті громадяни України, які на законних підставах проживали у квартирах державного житлового фонду на правах наймачів житла та членів їх сімей. Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадянам займані ними однокімнатні квартири. Так як державне житло придбавалось громадянами України безоплатно, сама передача державного житла у власність громадянам носила елементи безоплатної передачі (дарунку); підґрунтям та основою розрахунку вартості державного житлового фонду, що підлягав приватизації, та вартості житлового чеку, виданого кожному громадянину України, була частка вартості державного житла, збудованого зусиллями всього українського народу, що припадала на кожного громадянина України, то відповідно до положень Закону отримане в порядку приватизації житло належало кожному із громадян на праві особистої приватної власності. Оскільки право власності на іпотечну однокімнатну квартиру [PERSON] отримав шляхом безоплатної приватизації державного житлового фонду, вона є його особистою власністю, тому згода його дружини під час укладання оспорюваного договорі іпотеки не потрібна. За недоведеністю позивачем невідповідності оспорюваного правочину вимогам ст. 203 ЦК України, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Посилання позивачки на помилки в догові не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed