Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

В листопаді 2012 року орган опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав з підстав неналежного виховання відповідачкою своїх дітей, відсутності психологічного зв'язку між відповідачкою і дітьми та відсутності належних матеріальних умов для утримання дітей. Просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо своїх дітей. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування підтримав позовні вимоги в повному обсязі, додатково пояснивши суду, що протягом останніх років відповідачка неналежним чином виконувала свої батьківські обов'язки, внаслідок чого діти не ходили до школи, не отримували відповідну медичну допомогу, були замкнутими. В 2001 році рішенням Новоселицького суду, діти були відібрані від відповідачки та передані під опіку [PERSON], після чого вони почали відвідувати школу та змінили свою суспільну поведінку. Протягом останнього року, відповідачка не займалася вихованням дітей, не відвідувала їх за місцем їх проживання та за місцем навчання. Просила задовольнити позовні вимоги. Прокурор позов не підтримав, пояснивши суду, що не вбачає підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки до 2011 року відповідачка разом із дітьми проживала у домоволодінні [PERSON], який визнаний винним у вчиненні ряду злочинів, в тому числі щодо відповідачки. Тому, відповідачка була позбавлена можливості належним чином виконувати свої материнські обов'язки. В 2011 році рішенням суду діти були відібранні від відповідачки та передані під опікою. Однак, це було зроблено з метою вилучення дітей з негативного середовища, яке було у домоволодінні [PERSON]. Оскільки, позивач не надав доказів винної поведінки відповідачки щодо нехтування материнськими обов'язками щодо виховання своїх дітей, просив відмовити у позові. Відповідачка позов не визнала, пояснивши суду, що своїх дітей вона народила від [PERSON], з яким проживала в одному домоволодінні. Останній будучи психічно хворим, втягнув дітей в релігійну секту, яку сам і очолював, а її тримав закритою в домі та прив'язаною до ліжка. [PERSON] не дозволяв дітям відвідувати школу та спілкуватися з нею, виховував їх в дусі неповаги до неї, як до матері, погрожуючи їм, що вона може зашкодити їхньому фізичному та духовному розвитку. Оскільки, таке виховання мало місце з їхнього народження, діти не мали відповідного психологічного контакту з нею, як з матір'ю. В 2011 році [PERSON] визнано винним у створенні незаконної релігійної організації та нанесенні їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого його було ізольовано від суспільства і він проходить стаціонарне лікування від психічної хвороби. Під час розслідування та судового розгляду вказаної кримінальної справи, її влаштували в лікарню, а дітей за її згодою рішенням суду відібрали з негативного середовища, яке мало місце в господарстві [PERSON] та передали під опікою його братові [PERSON]. Протягом останнього року, вона не одноразово відвідувала своїх дітей, за місцем їхнього навчання та за місцем їх проживання у [PERSON]. Однак, останній не дозволяв її зустрічатися з дітьми, мотивуючи тим, що його брат через неї відбуває кримінальне покарання. Діти відвідують її за теперішнім місцем проживання, допомагають їй по господарству, налагоджується психологічний контакт з ними. Неналежне виховання дітей проходило з вини [PERSON], якому діти повністю підпорядковувались. Вона не бажає втратити материнський зв'язок з її рідними дітьми, вважає заявлений щодо неї позов надуманим та безпідставним, тому просила відмовити в його задоволенні. Свідок [PERSON] показав суду, що він працює директором Котелевського навчально-виховного комплексу, до якого зараховані діти відповідачки. Раніше діти не ходили до школи, проте зараз вони відвідують школу, є слухняними, працелюбивими, ніколи не порушували громадський порядок. Відповідачка систематично відвідує дітей у школі та цікавиться їхнім навчанням. Допитані діти відповідачки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали суду, що в даний час вони проживають в сім'ї опікуна [PERSON], який є братом їхнього батька. Їхня матір разом з її новонародженою дитиною проживає в окремому господарстві. Проте, вони зустрічаються, спілкується, матір відвідує їх за місцем проживання та місцем навчання. Заслухавши пояснення сторін, прокурора, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його безпідставністю. Судом встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом орган опіки та піклування посилається на своє рішення № 33 від 20 вересня 2012 року про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав у зв'язку із її ухиленням від виконання своїх батьківських обов'язків, так як вихованням дітей не займається та не забезпечує нормальних побутових умов для дітей. Проте, з таким висновком органу опіки та піклування погодитись не можна виходячи з наступного. Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев'ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] є матір'ю неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які до 2011 року проживали в домоволодінні [PERSON] в с. Котелево Новоселицького району. З постанови Новоселицького районного суду від 17 листопада 2011 року про застосування до [PERSON] примусових заходів медичного характеру за вчинення суспільно небезпечних діянь, що підпадають під ознаки злочинів, передбачених ч.1 ст. 155, ч.2 ст. 120, ч.1 ст. 146, ч.1 ст. 127 та ч.2 ст. 181 КК України вбачається, що протягом 2008-2011 років [PERSON] співмешкав з [PERSON] в одному житловому будинку, жорстоко поводився з останньою, наносив її тілесні ушкодження, завдавав фізичні та психічні страждання, примушував до вчинення протиправних дій та систематично принижував її людську гідність, періодично проти волі останньої, силоміць приковував її металевим ланцюгом за ліву ногу до ліжка, таким чином утримував її за місцем свого проживання, незважаючи на бажання [PERSON] залишити його домоволодіння. Крім цього, з 1991 року [PERSON] організував релігійну організацію, де під приводом проповідування релігійних віровчень та виконання релігійних обрядів, на очах у інших членів релігійної групи [PERSON] катував і доводив до самогубства [PERSON], позбавляв її волі, залякував нею дітей, пропагував багатоженство та статеві відносини з неповнолітніми, що призвело до негативного психічного та фізичного розладу неповнолітніх дітей. Рішенням Новоселицького районного суду від 13 вересня 2011 року діти були відібрані від відповідачки без позбавлення її батьківських прав. Розпорядження Новоселицької районної державної адміністрації № 281-2р від 11 жовтня 2011 року, над дітьми [PERSON] встановлена опіка та опікуном призначений [PERSON]. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання представника органу опіки та піклування на факти умисного неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов'язків, оскільки з постанови райсуду за результатами розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] вбачається, що саме він винний у неналежному вихованні дітей відповідачки, а вона внаслідок неправомірних дій щодо неї фактично була позбавлена можливості належним чином приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей. З характеристики Котелевської сільради Новоселицького району № 155 від 30 жовтня 2012 року вбачається, що відповідачка за місцем проживання характеризується позитивно. З характеристик Котелевського НВК на дітей відповідачки вбачається, що діти відвідують навчальний заклад, відповідачка відвідує дітей у школі, цікавиться їхнім навчанням. З акту обстеження умов проживання відповідачки від 12 вересня 2012 року вбачається, що вона проживає в окремому будинку, умови проживання задовільні. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення нею від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні, а дії відповідачки засвідчують, що вона не втратила інтересу до своїх дітей, має бажання їх утримувати та виховувати, намагається проявити турботу про них. Приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на своїх дітей, спричинення їм будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 164, 166 СК України, суд

Outcome: dismissed