Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

В липні 2019 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання договору поділу майна подружжя недійсними застосування наслідків його недійсності, після уточнення якого, позивач просив суд визнати недійсним договір поділу майна подружжя, укладеного між сторонами 13.06.2017 року та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначив, що між ним та [PERSON] 27.08.2005 року було укладено шлюб, від якого сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя складалося важко, внаслідок відсутності роботи та заробітку, однак згодом, завдяки роботі позивача за межами України, сім`я почала жити краще, завдяки заробіткам позивача сім`я придбала дві квартири, спочатку квартиру [ADDRESS] та згодом квартиру [ADDRESS] . Однак, внаслідок впливу матері відповідачки на [PERSON] , подружнє життя постійно ускладнювалося. Внаслідок такого впливу, в той час як позивач знаходився на заробітках за межами України, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення та стягнення аліментів. [PERSON] внаслідок зазначених обставин, терміново повернувся в Україну та з метою збереження сім`ї погодився на вимогу відповідачки щодо переоформлення квартири у м.Дніпрі на дружину, з умовою того, що після цього вона забирає заяву про розлучення та стягнення аліментів. 13.06.2017 року сторони уклали нотаріальний договір про поділ майна подружжя, згідно якого, залиши квартиру у м.Дніпрі у власності відповідачки, а квартиру у м.Кам`янське у власності позивача, з домовленістю, що відповідачка не буде подавати до суду на аліменти, а позивач буде надсилати кошти з заробітків на дитину та придбання нерухомості. Після цього, дружина забрала заяву про розлучення. Потім, намагаючись зберегти сім`ю, 15.06.2017 року позивач запропонував укласти шлюбний договір, що і було вчинено сторонами, після чого, позивач знову поїхав на заробітки. Однак, згодом, незважаючи на домовленості, відповідачка 28.02.2018 року знову подала на розлучення та стягнення аліментів. Внаслідок зазначених обставин, договір про поділ майна подружжя від 13.06.2017 року було укладено під впливом обману з боку відповідачки, яка порушила домовленості, що є підставою для визнання його недійсним, відповідно до ст. 230 ЦК України. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 5 серпня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року судом було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача найшов письмовий відзив на позов, у якому він не погоджувався з позовом, посилаючись та його безпідставність та необґрунтованість, прохав відмовити у його задоволенні, звертав увагу суду на ті обставини, що посилання укладення договору під впливом обману - не підтверджене жодним доказом, окрім того, під час його укладення, нотаріусом сторонам роз`яснювалися відповідні положення закону, права та обов`язки сторін за договором та наслідки його укладання, з якими погодився позивач поставивши свій підпис у договорі. Від представника позивача надійшла також відповідь на відзив, у якій позивач спростовува міркування відповідача та наполягав на задоволенні позову, звертав увагу суду на ті обставини, що позивачем у власність позивача була передана дорожча квартира, що вказує на укладення договору шляхом поступок, саме з метою збереження сім`ї. У судовому засіданні представник позивача, який підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні прохали відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 27.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Заводським ВРАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області складено актовий запис № 303 (а.с.7). Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що визнається відповідачем, а тому доказуванню, згідно ст. 81 ЦПК України, не підлягає. Під час шлюбу, подружжям було набуто квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,2 м2, яку було зареєстровано за [PERSON] 22.01.2013 року та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,8 м2, яку було зареєстровано за [PERSON] 27.05.2014 року (а.с.7). 13 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про поділ майна між подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського МНО Красношлик Л.Л. за реєстр. № 637. Сторони засвідчили, що ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності договорів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного та вирішили, що квартира [ADDRESS] переходить у особисту приватну власність [PERSON] , в свою чергу, квартира [ADDRESS] , переходить у особисту приватну власність [PERSON] (а.с.7, 16-17). Окрім того, 15.06.2017 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського МНО Красношлик Л.Л. за реєстр. № 653, відповідно до умов розділу 2 якого, сторони визначили, що все майно, зареєстроване за кожним з подружжя є особистою приватною власністю того з подружжя, на кого воно було зареєстровано. Згідно п.1.1. сторони дійшли згоди, що цей договір стосується майнових відносин між подружжям. Інші питання подружнього життя, які б не були пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства. Також, Розділом 4 Договору (п. 4.1, 4.5), сторони засвідчили, що зміст ст. ст. 9, 60, 92-103, 109, 114 СК України, а також правові наслідки обраного режиму майна нотаріусом роз`яснено, також, у цьому договорі міститься весь обсяг домовленостей між подружжям, щодо предмету договору, а тому всі інші письмові та усні домовленості і зобов`язання, прийняті подружжям до підписання цього договору, скасовуються і стають недійсними після його підписання (а.с.8). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-11). Судовим наказом Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.02.2018 року за заявою [PERSON] з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з «28» лютого 2018 р., і до досягнення дитиною повноліття ( [NUMBER] ). Вказаний судовий наказ, згідно відомостей з сайту АСВП перебуває на виконанні Заводського ВДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВП № 5692528 (а.с.15). Звертаючись до суду з позовом, позивач, з посиланням на ст. 230 ЦК України, мотивував недійсність спірного договору тими обставинами, що його було укладено з метою збереження сім`ї, під впливом обману, зокрема після обіцянки дружини не розлучатися з позивачем та не звертатися до суду за зтягненням аліментів. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю(договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. У частині першій статті 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин до такого договору застосовуються загальні норми статтей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52,52 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Часини 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам, право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статтей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд регулювати, по-перше, можливість укласти договір(або утриматись від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлених законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона виплаває зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Отже, за змістом статтей 9, 64, 69 СК України, статтей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності договору про поділ майна подружжя є недотримання в момент вчинення стороною(сторонами) таких вимог: зміст договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення кожного із подружжя при укладенні договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Також Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року у справі 910/18600/19 підкреслив, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Згідно положень спірного договору та пояснень наданих у судовому засіданні, у п.6 договору від 13.06.2017 року сторони погодили, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також не є зловмисним правочином. Сторони розуміють, що на майно, яке є Предметом цього договору не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Позивач помилково стверджує про мету укладення ним договору від 13.06.2017 року, вважаючи його наслідком збереження сім`ї та уникнення розлучення, оскільки наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що предметом спірного договору було врегулювання виключно майнових відносин між подружжям, будь-яких умов щодо прав та обов`язків сторін щодо утримання від певних дій/бездіяльності, в тому числі, щодо від розірвання шлюбу - спірний договір не містить, так само, як матеріали справи не містять будь-яких інших доказів існування таких домовленостей, в свою чергу, укладення оспорюваного договору позивачем щодо спільного майна подружжя відбулося не внаслідок омани щодо предмету правочину, а внаслідок його вільного волевиявлення, здійсненого в порядку ст. 627 ЦК України. Самі лише мотиви, з яких позивач уклав правочин не можуть бути підставою для визнання його недійсним з підстав ст. 230 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Не встановлено таких обставин також з показів допитаних в судовому засіданні свідків - [PERSON] , [PERSON] . Більше того, суд зазначає, що виходячи з тлумачення ст. ст. 1, 3, 4, 21, 24, ч. 3, 4 ст. 56, ст. 102 СК України та ст. 269 ЦК України (відповідно до яких, право особи на шлюб та його розірвання є особистим немайновим правом, від якого особа не може відмовитися чи бути позбавлена такого права, або обмежена у його здійсненні), умови щодо зобов`язання особи утриматися від розірвання шлюбу в майбутньому - навіть у випадку можливого їх викладення та погодження в умовах договору - були б нікчемними. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, судом в ході розгляду справи встановлено, що умови спірного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при його укладені сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли предмет значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те що він не носить характеру уявного чи удаваного. Отже, під час укладення договору в нотаріальній конторі позивачу було роз`яснено зміст договору, його наслідки, його права та обов`язки. Позивач добре розумів значення своїх дій та наслідки вчинення договору. Будь-яких додаткових умов щодо укладення договору про поділ майна позивач не ставив при укладенні договору та не включив до його змісту. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, позивачем в ході розгляду справи не доведено що відповідачем порушено будь-які умови спірного договору, або існування умов, які суперечать або не відповідають положенням ст. 203, 215 ЦК України, так само, як і не доведено обставин вчинення правочину під впливом обману, згідно ст. 230 ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги про скасування реєстрації права власності сторін на квартири, що були предметом спірного договору, є похідними від вимог про визнання договору недійсним, підстав для задоволення яких судом не встановлено, то у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати позивача по сплаті судового збору по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. В свою чергу, розглядаючи заяву представника відповідача про відшкодування судових витрат відповідачки [PERSON] на правову допомогу, судом встановлено наступне. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд зазначає, що [PERSON] , окрім договору № 43 від 27.02.2020 року з адвокатом АО «Лекс Експерт» Галенко О.Є., актів приймання-передачі виконаних робіт та квитанцій про сплату послуг, не надано належних та допустимих доказів щодо розрахунку таких витрат, внаслідок чого, суд позбавлений можливості перевірити та встановити дійсність та необхідність таких витра, а також співмірність та розумність їхнього розміру, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні зазначеного клопотання. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed