Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вказаним позовом, в якому просив - Визнати незаконним та скасувати рішення 11 сесії Миргородської міської ради Полтавської області 5-го скликання від 06 березня 2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів та передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1000 м2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 671 м2 для ведення садівництва, за адресою: [ADDRESS] та встановлення земельного сервітуту» в частині що стосується земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ № 640476 на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5310900000:50:060:0038 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS], виданий [PERSON] 28.01.2008 року Миргородською міською радою Полтавської області та відділом земельних ресурсів у м. Миргород Полтавської області. Зобов'язати [PERSON] звільнити проїзд загального користування до будинковолодіння [ADDRESS], що належить [PERSON] від металевих воріт та хвіртки та не перешкоджати [PERSON] у користуванні цим проїздом. Покласти стягнення судових витрат на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог (а.с. 206-209 т.1) посилався на те, згідно свідоцтва про право особистої власності на забудову від 20.06.1996 року № 56 (а.с.13) він є власником будинковолодіння [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 0,0783 га, кадастровий номер 5310900000:50:060:0192, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ № 637640 від 02.09.2009 року (а.с.14). Земельна ділянка за вказаною адресою була виділена йому в 1981 році і тоді ж розпочав будівництво. В жовтні 1983 року, коли була виділена земельна ділянка матері [PERSON], на її прохання він відступив межу своєї ділянки від сусідньої земельної ділянки. В результаті цього між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS] утворився проїзд до будинку [ADDRESS], яким користувалися він і власник будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] У 1986 році з урахуванням цього проїзду було побудовано гараж з виїздом на проїзд та вигрібну яму, під'їхати до якої можливо тільки по проїзду. Отже будівництво жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташування їх на земельній ділянці здійснювалося ним з урахуванням існування проїзду загального користування, тобто наявності у нього можливості проїзду до північного боку земельної ділянки з вулиці Котляревського по цьому проїзду. Як вбачається з інвентаризаційної справи на вказане будинковолодіння (а.с.113), фототаблиці (а.с.20-22) та копії технічного паспорту (а.с.10-12) в'їзд до гаражу, розташованого на території його будинковолодіння, здійснюється з земельної ділянки, яка позначена на плані як проїзд. Існування цього проїзду муж будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджується також викопіюванням із чергового кадастрового плану (а.с.15) та плану забудови (а.с.77), наданого суду Миргородською міською радою, а також інвентаризаційною справою будинковолодіння [ADDRESS] (а.с.125). При цьому з вказаних документів вбачається, що зазначений проїзд веде до земельної ділянки по [ADDRESS]. Рішенням Миргородської міської ради від 06.03.2007р. було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], встановлено земельний сервітут типу 2 - право проходу та проїзду згідно з планом, та внесено зміни у рішення Миргородської міської ради № 1071 від 22.10.1997 року щодо безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] за вказаною адресою виходячи із фактичних меж і розмірів земельних ділянок площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і площею 671 кв.м. для ведення садівництва. На підставі цього рішення [PERSON] виданий державний акт серії ЯЕ № 640476 на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1 га. від 02.09.2009р. Під час приватизації [PERSON] своєї земельної ділянки на порушення вимог ч.3 ст.83 ЗК України у приватну власність було передано землі загального користування населених пунктів - проїзд до будинковолодіння по [ADDRESS] між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS], а тому він відмовився підписувати акт погодження меж, яким передбачалося що до її ділянки ввійде зазначений проїзд, оскільки така приватизація позбавляла його можливості заїжджати автомобілем в свій гараж, а також - під'їзду асенізаційного автомобіля до вигрібної ями. Відповідачка не закривала на замок ворота і хвірточку, які вона встановила, і він мав вільну можливість користуватися проїздом. Але в липні 2012 року, коли [PERSON] почала закривати ворота на замок і забороняти йому користуватися проїздом він не врегулювавши в досудовому порядку ці непорозуміння змушений був звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. При цьому пояснив, що відповідачкою та Миргородською міською радою не було надано рішень щодо збільшення розмірів земельної ділянки, яка приватизована. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити посилаючись на наявні у справи докази та положення ст.83 ЗК України, а також те, що відповідно до вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій» наявність акту погодження меж земельної ділянки при її приватизації є обов'язковою, тому Миргородська міська рада з цієї підстави також не мала права затверджувати технічну документацію із землеустрою щодо приватизації [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS]. Крім того, відповідачка [PERSON] не виконала вказівку в рішенні про встановлення земельного сервітуту. Представник відповідача Миргородської міської ради Полтавської області Николенко К.С., що діє на підставі довіреності (а.с. 2, т.2), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що при прийнятті рішення від 6 березня 2007 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 1000 кв.м. Миргородська міська рада діяла в межах наданих їй повноважень у відповідності до вимог закону та наданих документів, в т.ч. технічної документації, виготовленої землевпорядною організацію, та технічного паспорту на вказане будинковолодіння від 1992 року, в яких не було інформації про наявність проїзду загального користування, а державний акт на право власності на вказану земельну ділянку був виданий на підставі вказаного рішення. Про встановлення сервітуту в цьому рішенні було зазначено для того, щоб сторона в подальшому звернулась із відповідною заявою. Відповідачка [PERSON], її представник [PERSON] (а.с.46 т.2) та її адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити. При цьому [PERSON] пояснила, що земельна ділянка була виділена їй її матір'ю із земельної ділянки по [ADDRESS], при цьому було зроблено проїзд тільки до її будинковолодіння, яким також користувався і позивач для заїзду в свій гараж та для очистки вигрібної ями. При приватизації її земельної ділянки було встановлено, що протягом трьох років необхідно укласти договір сервітуту на користування цим проїздом, але позивач не звертався до неї з такою пропозицією, тому що він знав, що вона висуває йому умову про перенесення в інше місце вигрібної ями, тому що поряд пролягає її водопровід. Позивач користувався цією частиною її земельної ділянки до вересня 2012 року, коли вона закрила на замок ворота, які встановлені нею близько 7 років, тому на початку проїзду з метою обмеження користування ним іншими особами, які ставили там автомобілі. Не заперечувала того, що із заявою про встановлення сервітуту вона не зверталася до земельного відділу. Адвокат [PERSON], вважав що позовні вимоги не підлягають до задоволення з тих підстав, що відповідно до Земельного кодексу України приватизації підлягають земельні ділянки, які перебувають у користуванні громадян, при цьому не вимагається обов'язкова наявність документа, який підтверджує право користування, таким чином враховується фактичне користування. Вказаний проїзд був у користуванні відповідачки [PERSON], оскільки тільки за допомогою нього забезпечується доступ до її земельної ділянки, в той час як до земельної ділянки позивача є зручний під'їзд з іншого боку, тому твердження позивача про те, що цей проїзд є проїздом загального користування є сумнівним, а відповідних доказів ним не надано. Акт погодження меж земельної ділянки відповідачки [PERSON] існує, а те, що позивачем викладені в ньому певні зауваження враховано міською радою при прийнятті оспорюваного рішення. Крім того, вважав що суд має право застосувати строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки позивачеві [PERSON] з 2007 року було відомо про приватизацію відповідачкою спірної земельної ділянки. Представник Управління Держземагентства у Миргородському районі Полтавської області Момот Л.І. вважає, що позов заявлено не до належного відповідача. Начальник цього управління Кокоєйко В.В. пояснив, що на сьогоднішній день сервітут, про який ідеться в спірному рішенні не укладався і обмеження не встановлювалися. В технічній документації по [PERSON], яку попросив приєднати до матеріалів справи де вказано, що спірна частина земельної ділянки значиться як проїзд. Документація по [PERSON] у них відсутня. Рішень щодо передачі проїзду не приймалось. Накладення сервітуту можливо з метою врегулювання цього спору за умови згоди сторін. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні вважав, що позов підлягає до задоволення, оскільки вказаний проїзд існує між його будинковолодінням [ADDRESS] і будинковолодінням позивача [ADDRESS] з 1985 року. Спочатку цей проїзд вів до будинковолодіння матері відповідачки по [ADDRESS] та був створений на її прохання і ним користувались як відповідачка [PERSON] так і позивач. Цей проїзд відноситься і до його земельної ділянки. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, детально дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх, вивчивши інвентарні справи домоволодінь [ADDRESS],[ADDRESS], [ADDRESS] приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У відповідності зі ст. 10,11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У зв'язку з поясненням сторони відповідачки [PERSON] що технічні документи, що містять дані про наявність проїзду є неправильними судом роз'яснено сторонам право щодо призначення відповідної судової - технічної експертизи, від проведення якої позивач та відповідачка відмовились. Як встановлено судом позивач [PERSON] згідно технічної документації, (а.с. 7- 12), свідоцтва про право особистої власності на забудову № 56 від 20 червня 1996 року є власником будинковолодіння № [ADDRESS] в м. Миргороді (а.с.13), що розташоване на земельній ділянці площею 0,0783 га, яка належить йому на підставі державного акту ЯИ № 637640 від 02.09.2009р. (а.с.14). Під час огляду в судовому засіданні інвентаризаційної справи № 6661 на вказане будинковолодіння (а.с.113), та наданих позивачем фото (а.с.20-22) в'їзд до гаражу, розташованого на території будинковолодіння позивача, здійснюється з земельної ділянки, яка позначена на плані як проїзд. Існування цього ж проїзду між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджується також викопіюванням із чергового кадастрового плану (а.с.15) та плану забудови району (а.с.77), наданого суду Миргородською міською радою, а також оглянутою судом інвентаризаційною справою № 4766 будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с.125), що належить 3ій особі [PERSON] Із вказаних документів вбачається, що зазначений проїзд веде до земельної ділянки по [ADDRESS]. Рішенням 11 сесії Миргородської міської ради 5 скликання від 6 березня 2007 року (а.с.17) було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В цьому рішенні (а.с.17) вказано про встановлення земельного сервітут типу 2 на право проходу та проїзду згідно з планом (а.с.18) та внесено зміни до у рішення № 1071 міської ради від 22 жовтня 1997 року «Про передачу гр. [PERSON] земельної ділянки у приватну власність» виходячи із фактичних меж і розмірів земельної ділянки та викладено п.1 рішення в такій редакції: «Передати безоплатно [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 671 кв.м. для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS].". На підставі вищевказаного рішення [PERSON] було отримано державний акт серія ЯЕ № 640476 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] в м.Миргород Полтавської області, передану їй для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.19). Але, як встановлено в судовому засіданні, отримавши дозвіл на затвердження технічної документації та право на отримання державного акта з відповідною заявою на повне виконання цього рішення, щодо встановлення сервітуту відповідачка [PERSON] до землевпорядної організації не звернулась, що в послідуючому стало підставою виникнення спірних відносин. Згідно ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян та відповідно до п. б) ст.12 ЗК України належить до повноважень сільських, селищних, міських рад. Як слідує із наданих начальником Управління Держземагенства у Миргородському районі Полтавської області Кокоєйко В.В. копій технічної документації (а.с.40-44т.2) як в збірному кадастровому плані суміжних землекористувачів та землевласників, так і в їх технічних паспортах маються відомості та зображено частину земельної ділянки як проїзд, тому заперечення відповідачки про його відсутність та неправильність цієї документації не заслуговує на увагу суду і є суб'єктивною думкою сторони. Відповідно до ч.2 ст.118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Як вбачається з наданого представником міської ради архівного витягу з рішення виконавчого комітету Миргородської міської Ради народних депутатів № 578 від 21 вересня 1983 року (а.с.78) та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10 жовтня 1983 року, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинковолодіння по [ADDRESS], [PERSON] було виділено за цією адресою земельну ділянку загальною площею 600 кв.м. Будь-яких документів, які б підтверджували те, що відповідачці [PERSON] у встановленому законом порядку було надано у користування ще 1071 кв.м. із земель державної або комунальної власності при розгляді справи відповідачами надано не було. План земельної ділянки, виготовлений бюро технічної інвентаризації (а.с.119) не є таким документом, до того ж він суперечить вищезгаданим викопіюванню із чергового кадастрового плану, плану забудови району, та планам земельних ділянок по вул.Котляревського [ADDRESS], [ADDRESS], а також [ADDRESS], згідно плану якої межа між цією земельною ділянкою та земельною ділянкою по [ADDRESS] являє собою пряму лінію, а не ламану, як на плані відповідачки. Таким чином, у приватну власність відповідачці [PERSON] передано проїзд. Згідно ч. 3 ст.83 ЗК України в редакції, що діяла на час приватизації спірної земельної ділянки, зазначено, що проїзди належать до земель загального користування населених пунктів, які не можуть передаватись у приватну власність. При цьому законодавством не встановлено будь-яких умов, дотримання яких необхідне для віднесення проїзду до земель загального користування. Отже, оспорюване рішення Миргородської міської ради від 6 березня 2007 року в частині що стосується земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] було прийняте з порушенням вимог Земельного кодексу України, тобто є незаконним і підлягає скасуванню. Згідно п.4 ч.1. ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до ст.395 ЦК України речовим правом на чуже майно є також право користування. Отже право користування земельними ділянками комунальної власності є речовим правом на чуже майно. Як встановлено в судовому засіданні у зв'язку із зачиненням воріт на замок, що унеможливило проїзд [PERSON] до вигрібної ями та гаража влітку 2012р. виник між сусідами спір, який є предметом даного судового розгляду та не заперечується самими сторонами, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частиною 3 цієї статті встановлені засоби захисту цих прав, серед яких: - відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; - визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; - застосування інших, передбачених законом, способів. Незаконність рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 640476 виданого 28 січня 2008 року, оскільки згідно п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 N 43 (із змінами і доповненнями) він видається на підставі рішення відповідної ради, тобто має похідний від нього характер. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки встановлено, що ворота, встановлені відповідачкою у проїзді, порушують право позивача на користування гаражем, що перебуває у його власності, відповідно до ст. 391 ЦК України та ч.3 ст. 152 ЗК України вимога позивача про звільнення проїзду від цих воріт підлягає до задоволення. В судових дебатах адвокат позивача відмовився від стягнення судових витрат з Миргородської міської ради та Управління Держземагенства у Миргородському районі Полтавської області та ухвалою суду від 05.02.2014 року в цій частині провадження по справі закрито у зв'язку з відмовою від частини позовних вимог. Згідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що з винних дій відповідачки [PERSON], оспорюване рішення Миргородської міської ради не виконане належним чином, що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом тягне за собою його скасування та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку то витрати на сплату судового збору по цих вимогах та на правову допомогу адвоката (а.с. 1,36,46) в сумі 3321,19грн. підлягають стягненню з неї на користь [PERSON]

Outcome: approved