Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивачем пред'явлено до суду позовну заяву до відповідача про розірвання шлюбу, в якій зазначено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі і мають неповнолітню дитину. Протягом останнього часу сімейне життя поступово погіршилось, постійно виникають сварки через принизливе та не шанобливе відношення до неї та її рідних. З липня 2016 року сторони проживають окремо, кожен живе своїм життям і вирішує свої життєві проблеми, тому просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона з відповідачем не знаходить спільної мови в питаннях подружнього життя, ведення домашнього господарства та у вихованні дитини. Відповідач не скористався наданим судом строку на примирення, зусиль для примирення не приклав, тому вважає подальше шлюбне життя з ним не можливим. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо розірвання шлюбу, вважав за можливим збереження сім'ї, оскільки у них є неповнолітня дитина, тому просив суд надати ще одну можливість для налагодження та збереження стосунків. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Шлюб між сторонами зареєстровано 12 жовтня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Сторони мають спільну дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. З липня 2016 року сторони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, дитина перебуває на утриманні позивача, що узгоджується із матеріалами справи та визнається сторонами. Із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст.112 СК України судом з'ясовано, що спільне сімейне життя у сторін не склалося через несумісність характерів, протиріччя поглядів на сімейне життя, ведення домашнього господарства та виховання дитини, протягом тривалого часу, а саме з липня 2016 року кожен із подружжя живе відокремленим життям, сторони проживають в різних областях України, не ведуть спільне господарство, що вказує на те, що шлюб існує лише формально і узгоджується із доводами позову про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач бажає змінити шлюбне прізвище на дошлюбне у зв'язку із розірванням шлюбу, що відповідає вимогам закону. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як встановлено в судовому засіданні, сімейні відносини між сторонами не складаються, спільно господарство не ведуть, протягом наданого ухвалою від 19.04.2017 року часу сторони взагалі не зустрічались, достатніх заходів щодо примирення не вжили, позивач категорично відмовляється примирятись із відповідачем, заперечила проти повторного надання строку для примирення, тому суд приходить до висновку, що зберегти сім'ю неможливо і вважає за необхідне шлюб розірвати. Заперечення відповідача та посилання на можливість примирення, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать приписам чинного законодавства щодо добровільності шлюбу та заборони примушування до шлюбу, жодним доказом не підтверджені, не переконливі та не узгоджуються із фактичними обставинами спору. Посилання відповідача на перебування позивача під впливом родичів суд не приймає до уваги, оскільки позивач є повнолітньою, дієздатною особою, яка наділена повною цивільною процесуальною правоздатністю і дієздатністю, в судовому засіданні неодноразово, послідовно і переконливо висловлювала свою позицію щодо заперечення подальшого перебування у шлюбі із відповідачем через його неналежне і принизливе ставлення до неї, незабезпечення матеріальних та побутових потреб сім'ї, неучасть у утриманні та вихованні дитини. В судовому засіданні сторони приймали участь особисто, у своїх виступах позивач повідомила про втрату почуттів до відповідача, а відповідач не посилався на наявність почуття любові до позивача, посилався лише інші доводи, що у сукупності із іншими встановленими судом обставинами вказує на відсутність достатньої духовної близькості, взаємної любові та поваги, що є моральною основою шлюбу. За таких обставин, враховуючи тривалість окремого проживання сторін, безрезультативність вжитих судом заходів для примирення подружжя, категоричну позицію позивача суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує права позивача та суперечить інтересам позивача, чинному законодавству і моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Достатніх правових та фактичних підстав для відмови у задоволенні позову судом не виявлено. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому відповідач не довів свої заперечення проти позову та не спростував доводи позову, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved