Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за ним право власності на 1\\2 частину земельної ділянки розташованої в [ADDRESS], площею 0,081 га, для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий [NUMBER], яка на підставі Державного акту про право власності на землю від 31 травня 2006 року серії [NUMBER], належить відповідачеві, оскільки спірна земельна ділянка була придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проте обґрунтованих заперечень суду не надав, але фактично погодившись з визнанням спірної земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до положень ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положення ч.1 ст.316, ч.1 ст. 317, ст. 318, ч.1, 3, 6, 7 ст.319, 325, 328, 334, Глави 26, 379, 383, 386, 391 ЦК України та ст.ст.60, 61 СК України визнають право спільної сумісної власності подружжя на майно, яке нажите ними у шлюбі. При цьому, відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Положеннями п.п.1 та 3 ч.1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом положень ст.70 СК України, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до положень п.п.23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як встановлено в судовому засіданні, що визнано позивачем та представником відповідача, 31 жовтня 1997 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі ЗАГС адміністрації м. Норильськ Красноярського краю, актовий запис № 1066. На підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2015 року по цивільній справі № 362/1055/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 8 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Москалюк В.М., за реєстровим № 2411, та державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 31 травня 2006 року, відповідачеві на праві власності належить земельна ділянка, яка розташована в [ADDRESS], площею 0,081 га, для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий [NUMBER]. Таким чином, з урахуванням зібраних по справі доказів суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка придбана у період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, та зазначена обставина представником відповідача не спростована, у зв'язку з чим, спірна земельна ділянка підлягає поділу в рівних частинах з визнанням прав власності на ? частині за кожною із сторін. Крім того, суд, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме, в сумі ? частині від розміру судового збору сплаченого позивачем при звернені до суду з зазначеним позовом. На підставі наведеного та

Outcome: approved