Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги він обґрунтовує тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який 17 квітня 2010 р. зареєстровано Відділом реєстрації акьів цивільного стану по м.Павлограду міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, втратою почуття любові та взаємоповаги. Між сторонами часто виникають конфлікти, свідком яких стає їхній неповнолітній син, що негативно впливає на його психологічний стан. Протягом шести місяців сторони окремо проживають. Сторони не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство; не пов`язані спільним побутом. Шлюб існує формально. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, шлюб між [PERSON] та відповідачем розірвати, оскільки спільне проживання однією сім`єю неможливе. Представник відповідача проти розірвання шлюбу не заперечувала. Крім того, просила суд вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини. Вислухавши позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації акьів цивільного стану по м.Павлограду міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що складено актовий запис № 119. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом. Протягом шести місяців сторони окремо проживають. Шлюб існує формально. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, сімейні обов`язки та виховання дитини. Подальше існування сім"ї є неможливим, оскільки між сторонами відсутнє почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім"ї. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки подальше існування сім"ї є неможливим в зв"язку з відсутністю бажання сторін на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на необхідність визначення судом місця проживання дитини при вирішенні питання про розірвання шлюбу, оскільки спір щодо визначення місця проживання дитини не є предметом даного судового розгляду, дані вимоги не заявлені позивачем, а відповідач не скористалась своїм правом на пред`явлення зустрічного позову. При розгляді справи суд керується принципом диспозитивності судового процесу та розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: approved