Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] ,\~який діє\~в інтересах\~своєї неповнолітньої\~дитини [PERSON] ,\~третя особа\~Служба у\~справах дітей\~військово-цивільної\~адміністрації м.Торецьк\~Донецької області\~ про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив наступне. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності. Разом з ним були зареєстровані його син - [PERSON] та його дружина - [PERSON] , які до кінця 2016 року проживали разом зі мною в зазначеному помешканні. Восени 2016 року син позивача з невісткою зібравши всі свої речі виїхали на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з того часу за вказаною адресою не проживають. З метою зняття з реєстрації зазначених осіб, позивач у вересні 2018 року звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою про визнання [PERSON] та [PERSON] особами, втратившими право на користування житловим приміщенням, яка була задоволена відповідним рішенням суду від 13 грудня 2018 року (справа № 225/5161/18). Отримавши зазначене рішення суду [PERSON] звернувся до сектору реєстрації місця проживання військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області для зняття сина з невісткою з реєстрації у моєму будинку, де довідався, що в його будинку також зареєстрований його онук - [PERSON] , [INFO] , який разом зі своїми батьками наприкінці 2016 року виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації і вже майже 2 роки за вказаною адресою не проживає. На час звернення до суду з вимогою про визнання батьків відповідача, особами, що втратили право на проживання в житловому приміщенні позивачу не було відомо місце реєстрації їх дитини і в зв`язку з цим, під час розгляду справи № 225/5161/18 він не висував вимогу про визнання [PERSON] особою, що втратила право на проживання в моєму будинку. З кінця 2016 року відповідач [PERSON] разом зі своїми батьками виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з зазначеного часу жодного разу не з`являвся у спірному будинку, теперішнє місце його мешкання позивачу не відоме, будь-який зв`язок з ним та його батьками втрачено, так як власного житла в Росії вони не мали і свого місця теперішнього мешкання позивачу не повідомляли. Мені самостійно приходиться нести витрати по утриманню помешкання, доглядати його та в силу своїх можливостей оплачувати комунальні послуги. При цьому, позивач не може оформити субсидію по оплаті комунальних послуг. Всі свої речі та майно син з онуком вивезли виїжджаючи на нове місце проживання і на теперішній час їх особистих речей у будинку не має. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що реєстрація [PERSON] у будинку, що належить позивачу, перешкоджає останньому у праві розпоряджатися своїм майном. Відповідач який\~діє в\~інтересах своєї\~неповнолітньої дитини\~ [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, оскільки проживає у Російській Федерації, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк у судовому засіданні щодо вирішення спору поклався на розсуд суду. Вислухав учасників справи, дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності позивачу [PERSON] належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд встановив, що місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою він з 2016 не проживає. Батьки неповнолітньої дитини - [PERSON] та [PERSON] відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 13.12.2018 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] онуком позивача, він з 2016 року не проживає в спірному будинку, тобто в розумінні статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, не відносяться до членів сім`ї власника будинка [PERSON] . Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Суд вважає, що є підстави визнати неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування будинком. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, проти задоволення позову відповідач не заперечує. На адресу суду надішла заява [PERSON] , який діє в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] в якій останній зазначає, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та повідомляє, що на данний час вони родиною постійно проживають на території Російської Федерації та повертатися в Україну не планують. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв`язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується.

Outcome: approved