Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 350 227,62 доларів США та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, позивач покликається на те, що 11.06.2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачем було отримано позику в розмірі 210 000,00 доларів США шляхом перерахунку цих коштів на особистий рахунок [PERSON], яку вона повинна була повернути в строк до 31.10.2010 року. Однак станом на 26.12.2013 року та на момент звернення до суду відповідач свої зобов'язання за вказаним договором позики не виконала, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду. Позивач в судовому засідання подав заяву про зміну розміру позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача 389 409,86 доларів США, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів, викладених у ньому. Просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, хоч про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи, оскільки вважає їх достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 11.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] було отримано від [PERSON] позику в розмірі 210 000,00 доларів США шляхом перерахунку цих коштів на особистий рахунок [PERSON], яку вона повинна була повернути в строк до 31.10.2010 року /а.с.6/. Зазначений договір було зареєстровано в Національному Банку України, про що Управлінням Національного Банку України у Львівській області було видано реєстраційне свідоцтва №831 від 26.06.2009р. /а.с.8-9/. Пунктами 2, 9 вказаного договору передбачено, що за користування позикою за цим договором сплачуються проценти в розмірі 0,1 (одна десята) % річних в кінці терміну користування позикою. У разі неповернення позики у встановлений строк, позичальник сплачує 25% річних з неповернутої суми до її фактичного повернення. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання. Факт перерахунку [PERSON] коштів в сумі 210 000,00 доларів США на рахунок [PERSON] стверджується відповідним банківським документом /а.с.7/. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої кількості, що були передані передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Судом встановлено, що [PERSON] не виконана свого зобов'язання за вищевказаним договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 07.10.2014р. становить 389 409,86 доларів США, яка складається з: 200 000,00 доларів США - основна заборгованість; 1053,70 доларів США - 0,1 процентів річних, згідно п.2 договору позики; 188 356,16 доларів США - 25 процентів річних, згідно п.9 договору позики. Згідно ч.1. ст.625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку Відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не виконав зобов'язання у строк, який встановлений договором чи законом. З матеріалів справи також видно, що позивач 10.01.2011 року звертався до відповідача з вимогою про погашення заборгованості /а.с.10/, яку остання отримала 18.01.2011 року /а.с.12/, однак дана вимога залишилась без належного реагування. Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет КМУ). Статтею 2 вказаного декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено. Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270 затверджено Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам. Згідно п.п.1.1 цього положення, резиденти (юридичні особи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, фізичні особи) можуть одержувати кредити, позики, у тому числі поворотну фінансову допомогу в іноземній валюті (далі - кредити), від нерезидентів відповідно до договорів та в порядку, установленому цим розділом. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що стягнення коштів за договором позики між фізичною особою - нерезидентом та фізичною особою - резидентом в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов є підставним, так як матеріалами справи доведено обставини на які посилається позивач, тобто у відповідача дійсно наявна заборгованість по вищезазначеному договору позики, відповідач в судове засідання не з'явилась та не подала суду жодних доказів на спростування позовних вимог, а тому позов слід задоволити.

Outcome: approved