Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON], звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнила шляхом зменшення розміру позовних вимог, та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким стягнути з останнього 2 520 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.09.2012р. близько 18:00 год. у м. Львові на вул. Різьбярській, 3 внаслідок ДТП, тілесних пошкоджень отримав її син - [PERSON], [INFO] Відповідач, керуючи транспортним засобом Тойота д.н.з. [NUMBER], своїми необережними діями створив небезпеку для руху, яка загрожувала життю та здоров'ю громадян, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не вжив своєчасних заходів щодо зменшення швидкості руху, внаслідок чого здійснив наїзд на малолітнього пішохода - її сина [PERSON], після чого місце пригоди залишив. Внаслідок ДТП потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, гематоми верхньої губи, травматичного перелому 11 та 21 зубів на верхній щелепі, синця тильної поверхні лівої стопи, які ускладнились церабрестинічним синдромом, які згідно висновку судово-медичного обстеження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я, і за наслідками проведеної перевірки, правоохоронними органами було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.10.2012р. Зазначає, що в результаті отриманих пошкоджень малолітній син до теперішнього часу продовжує хворіти. Організм дитини не відновився повністю від понесених травм. Дитина стала нервовою, збудженою, втратила апетит, повноцінний сон, внаслідок чого вона зверталась за медичною допомогою та консультацією невропатолога, де було встановлено діагноз: гострий період церебраністичного синдрому, періодичні пароксизмальні страхи, енурез на фоні стресової ситуації. Всі ці обставини потребують додаткових матеріальних затрат, і оскільки з вини відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки сталась ДТП, матеріальні збитки, які оцінює в сумі 2 520 грн., просить стягнути з останнього в примусовому порядку. В обґрунтування суми моральної коди покликається на те, що заподіяні дитині тілесні пошкодження порушили нормальний робочий ритм життя її та сина, отримані після цього травми дотепер дають про себе знати. У дитини знизилась працездатність, вона швидко втомлюється та не може досконало зосередитись на навчальному процесі. У неї, як матері, до теперішнього часу є постійні головні болі, болі в серці, підвищений артеріальний тиск та проявляються різного роду недомагання, що негативно впливає як на неї, так і на членів її сім'ї. Окрім цього, після ДТП відповідач не вибачився ні перед нею, ні перед сином. В повній мірі не компенсував витрати на лікування дитини, і в подальшому, в телефонних розмовах категорично заперечив надання будь-якої матеріальної допомоги, що лише посилює ступінь душевних страждань, спричинених їй та малолітньому сину. Тому, моральну шкоду оцінює до розміру 50 000 грн., які також просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Позивач [PERSON] в останнє судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Будучи присутньою в попередньому судовому засіданні вказала, що відповідач в добровільному порядку відшкодував їй матеріальні збитки в розмірі 1800 грн., через що вона написала розписку про відсутність будь-яких матеріальних та моральних претензій, однак як виявилось в подальшому, загальний розмір матеріальних та моральних збитків є значно більшим, що і стало підставою для пред'явлення згаданого позову. Крім цього, зазначала, що після ДТП, на протязі близько одного року, дитина перебувала в стресовому стані та за рекомендацією лікарів, для відновлення психічного стану, її було направлено на санаторне лікування. Повноважний представник позивача згідно ордеру на ведення справи № 65 003/цс-1 та договору від 25.04.2013р. - адвокат [PERSON] згадані вище мотиви позову та його кінцеві вимоги підтримала в повному обсязі. Просить такий задовольнити. Відповідач [PERSON] та його повноважний представник згідно належної довіреності від 03.09.2013р. [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечили. Пояснили, що постановою про відмову в порушені кримінальної справи за наслідками подій, які мали місце 28.09.2012р., було встановлено, що причиною ДТП стало порушення вимог ПДР України саме зі сторони малолітнього пішохода, який проявив неуважність до оточуючої дорожньої обстановки та її змін, раптово вибіг на проїзну частину поза пішохідним переходом, і тим самим позбавив можливості відповідача уникнути зіткнення. В свою чергу, в діях останнього встановлено лише порушення вимог п. 2.10 «а» ПДР України, який після ДТП місце пригоди залишив. Сам відповідач з даного приводу пояснив, що рухався з невеликою швидкістю, а місце пригоди залишив через те, що прийняв рішення завезти малолітнього пішохода разом з позивачем в лікарню. Переконані, що в даному випадку має місце груба необережність потерпілого, і як наслідок, виключається можливість відшкодування шкоди. Крім цього, розмір матеріальної шкоди, яку сторона позивача в кінцевому зменшила до суми 2 520 грн., вважають недоведеною, оскільки будь-які обґрунтовані докази спричинення матеріальної шкоди саме на таку суму в матеріалах справи відсутні, а з копії фіскального чеку ТзОВ «ММ» від 01.02.2013р. на суму 250 грн., які позивач долучила до матеріалів справи неможливо встановити хто саме і яку послугу отримав. Крім цього, вважають необґрунтованим та безпідставним розмір заподіяної моральної шкоди, який позивачем оцінено до суми 50 000 грн. В своїй позовній заяві остання не навела жодних аргументів, які б доводили у чому саме полягає завдана їй та сину моральна шкода у наведеному розмірі, та за відсутності підстав для задоволення основної вимоги, просять відмовити в задоволенні і цієї вимоги, тобто, відмовити в позові повністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 28.09.2012р. в м. Львові на вул. Різьбярська, 3, відповідач [PERSON], керуючи автомобілем Тойота д.н.з. [NUMBER], здійснив наїзд на малолітнього пішохода [PERSON], [INFO], внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження. Згідно витягу з історії хвороби № 12008/12 (а.с.12), у [PERSON] діагностовано струс головного мозку, забійна гематома верхньої губи, забійна гематома лівої стопи та відповідно до висновку судово-медичного обстеження № 554/2012 (а.с.7-9), такі заподіяні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я. Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.6), позивач є матір'ю малолітнього потерпілого. Постановою інспектора ВДАІ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 15.10.2012р. (а.с.10), в порушенні кримінальної справи відносно водія [PERSON] відмовлено, оскільки проведеною перевіркою встановлено, що причиною ДТП стало порушення вимог п. п. 1.5, 4.14 «б» ПДР України зі сторони пішохода [PERSON], який проявив неуважність до оточуючої дорожньої обстановки та її змін, раптово вибіг на проїзну частину поза пішохідним переходом, чим позбавив можливості водія [PERSON] уникнути наїзду. Зі сторони водія [PERSON] вбачається порушення вимог п. 2.10 «а» ПДР України, який після скоєння ДТП місце пригоди залишив. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди врегульовано положеннями Глави 82 Розділу ІІІ Книги П'ятої ЦК України. Зокрема, за загальним правилом, визначеним у ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для відшкодування шкоди за цією правовою нормою, необхідним є доведення таких факторів: по-перше, неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої заподіяно шкоду, якщо її завдавач був уповноважений на такі дії; по-друге, наявність самої шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майнового або немайнового характеру. Шкода в такому випадку, є не лише обов'язковою умовою, але й мірою відповідальності, оскільки за загальним правилом, відображає грошову оцінку майнових та немайнових втрат потерпілого і повинна бути відшкодована в повному обсязі; по-третє, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода виступає об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, і по-четверте, обов'язково повинна бути вина завдавача шкоди, яка може виражатись як у формі умислу, так і формі необережності. Наявність всіх перелічених умов в їх сукупності є обов'язковим для ухвалення рішення про відшкодування шкоди, і в силу ст. 60 ЦПК України, обов'язок щодо їх доведення законом покладено на позивача. Потерпілий (в даному випадку матір малолітнього [PERSON] як його законний представник) подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Першим, на що суд звертає увагу, є положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вже згадувалось вище, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи встановлено, що причиною ДТП стало порушення вимог ПДР України саме зі сторони малолітнього пішохода, в той час як відповідач був позбавлений можливості уникнути наїзду. Поняття непереборної сили наведено у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України, відповідно до якого це надзвичайна або не відворотна за даних умов подія, і оскільки внаслідок грубої необережності потерпілого відповідач був позбавлений можливості уникнути наїзду, слід вважати встановленим, що шкода завдана саме внаслідок непереборної сили. В такому випадку, підстави для стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2 520 грн. будуть відсутні, тобто відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу, що стороною позивача не представлено суду доказів розміру матеріальної шкоди, яка оцінена до суми 2 520 грн., а долучено лише копію одного фіскального чеку ТзОВ «ММ» від 01.02.2013 на суму 250 грн. (а.с.17). Як вірно звертає увагу сторона відповідача, з даного доказу неможливо встановити хто саме і яку саме отримав послугу на суму 250 грн., і крім цього, оскільки такий чек видано Центром стоматології імплантації та протезування, на переконання суду цей доказ відноситься до первинної вимоги позивача, яка полягала у відшкодуванні шкоди в сумі 27 480 грн., як витрат, необхідних на стоматологічне лікування та відновлення функцій травмованих зубів потерпілого, згідно плану стоматологічного лікування від 12.02.2013р. (а.с.18). Враховуючи те, що від такої вимоги повноважний представник позивача відмовився, про що написав відповідну заяву від 05.05.2014р., додатково немає підстав враховувати цей доказ в обґрунтування вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2 520 грн. Однак, незважаючи на відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди, вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди суд враховує наступне. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого. У випадку, коли така матеріальна шкода заподіяна здоров'ю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини. Саме до такого висновку зводяться роз'яснення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 4 Постанови № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», на який покликається сторона відповідача, однак його зміст та суть тлумачить не вірно. Встановивши, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки внаслідок непереборної сили, немає підстав відмовляти в стягненні моральної шкоди, оскільки матеріалами справи встановлено, що внаслідок ДТП, малолітній [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я, тобто шкода завдана його здоров'ю. Проте, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 1167 ЦК України, право на відшкодування моральної шкоди виникає лише в потерпілого, ким є малолітній [PERSON] Суд не ставить під сумнів, що позивач у справі, яка є матір'ю потерпілого і його законним представником зазнала моральних страждань внаслідок отримання її сином легких тілесних ушкоджень, однак через те, що законодавець чітко зазначив осіб, які мають право на відшкодування цієї шкоди, стягує моральну шкоди виключно в інтересах малолітнього. Враховуючи те, що потерпілий є малолітнім, а позивач - його законним представником, - стягує таку шкоду на її користь. За таких обставин, вимога про стягнення моральної шкоди є обґрунтованою, однак на думку суду, обрахований позивачем розмір моральної шкоди вимогам розумності та справедливості не відповідає. Слід врахувати, що після ДТП відповідач добровільно відшкодував шкоду, розмір якої на той час позивач не оспорювала, про що свідчить її розписка про відсутність претензій майнового та морального характеру (а.с.62). Згідно витягу з історії хвороби (а.с.12), на наступний день малолітнього потерпілого було виписано з лікарні. На день виписки стан здоров'я був задовільним. Особливих скарг не висловлювалось. Неврологічна симптоматика не наростала. Загально-мозкова симптоматика відсутня. Як зазначив сам відповідач, чого не оспорювала позивач, він телефонував до неї, цікавився станом дитини, і як зазначила остання, запропонував їй приїхати в м. Івано-Франківськ де він працює лікарем для проведення обстеження стану здоров'я [PERSON] Очевидно, що такі дії відповідача не могли посилювати ступінь моральних страждань позивача та її сина, і скоріш навпаки, така поведінка відповідача лише зменшувала ступінь цих душевних хвилювань, оскільки така поведінка, свідчить про його повну готовність в наданні необхідної допомоги для відновлення попереднього стану. Підстав не довіряти відповідачу у суду не має. Сторона позивача в свою чергу, добросовісність такої поведінки відповідача категорично не спростовує. При цьому, слід звернути увагу, що до адміністративної відповідальності за залишення місця ДТП відповідач не притягався, натомість як пояснили сторони, після пригоди він відразу супроводив дитину до лікаря. Більше того, як зазначено у висновку комісійної судово-медичної експертизи від 07.02.2014р. (а.с.95-99), тривале амбулаторне та курортно-медичне лікування [PERSON] не знаходиться у прямому причинному зв'язку із отриманими ним тілесними ушкодженнями. План стоматологічного лікування, складений лікарем Білик А.Ю. є неаргументованим, так як підстав для видалення зубів [PERSON] у вересні 2012р не було і в даний час немає. Енурез, церебрастенічний сидром, пароксизмальні страхи, які були відмічені у [PERSON] лікарем-неврологом під час амбулаторного спостереження і лікування в період жовтня - вересня 2013р не знаходяться в причинному зв'язку із перенесеною травмою голови у вигляді струсу головного мозку, та в історії розвитку дитини не вказано результатів обстеження його лікарем урологом, яке очевидно мав призначити лікуючий лікар-невролог пацієнту, котрий скаржиться на енурез. Все вищенаведене свідчить, що ступінь моральних страждань потерпілого не може бути оцінений до розміру 50 000 грн. Така сума безперечно є завищеною, а тому повинна бути зменшена судом. При визначенні розміру моральних збитків суд виходить з п.п. 3, 5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Як безспірно встановлено матеріалами справи, внаслідок ДТП малолітній потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я. Слід врахувати, що такі ушкодження організму були спричинені на стадії його розвитку, що в подальшому могло вплинути на організм дитини, а відтак, були підстави для душевного хвилювання. Вимушені зміни звичного ритму життя малолітнього без сумніву негативно вплинули на стан його фізичного, а особливо психічного розвитку, що не могло не порушити нормальні життєві зв'язки потерпілого та потребує затрати часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Підсумовуючи наведене, виходячи з підстав пред'явлення позову, характеру правовідносин, які установились між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди в сумі 3 000 грн. буде обґрунтованим та відповідатиме принципу розумності, виваженості та справедливості, і саме такий її розмір слід стягнути в примусовому порядку з відповідача на користь позивача, яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] Тому позов підлягає до задоволення частково, про що ухвалюється рішення. При цьому, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір, розмір якого на момент пред'явлення позову становив 229,40 грн., що пропорційно відповідає розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial