Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу, в якому з урахування неодноразових уточнень, просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], укладений нею 02.11.2004 року з [PERSON]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.01.2012 р. щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та неповнолітнім [PERSON], від імені якого діяли його законні представники [PERSON], [PERSON]. Визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]; вселити її у вказану квартиру, а також стягнути з відповідачів на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. та судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона разом з чоловіком [PERSON], який помер [INFO]. мешкала у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Приблизно у 1990 році родина її доньки [PERSON] розпалася, вона розірвала шлюб та приїхала із Львову до Харкова на постійне місце мешкання разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON], яка є онукою позивачки. Всі разом вони мешкали у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. В цей же час позивач з чоловіком придбали однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Деякий час в цій квартирі мешкали орендарі, а згодом, приблизно у 2002 - 2003 році, одружившись, до цієї квартири переїхала мешкати онука позивача - [PERSON] з чоловіком. На прохання доньки [PERSON] позивач подарувала онучці [PERSON] цю однокімнатну квартиру. Після народження у онучки сина, вона продала однокімнатну квартиру та придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Право власності було оформлено на малолітнього сина онуки. На прохання онуки позивач знялась з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та зареєструвалася за адресою: [ADDRESS], так як позивач має 50% пільгу при оплаті за комунальні послуги як член сім'ї померлого ветерана війни. Однак фактично продовжувала мешкати у своїй квартирі разом зі своєю донькою [PERSON]. Крім того, на прохання онуки [PERSON], яка обіцяла довічно надавати позивачці всю необхідну допомогу, 2 листопада 2004 року позивач передала їй право власності на належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS] В момент укладення договору позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно якого онука [PERSON] зобов'язується надавати їй всю необхідну допомогу, як людині похилого віку, довічно доглядати та утримувати її. Насправді 02.11.2004 року був оформлений договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], який був зареєстрований у КП «ХМБТІ» за №56330 від 16.11.2004р. Після укладення вказаного договору позивач постійно мешкала за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею мешкала також донька [PERSON] 02.11.2011 року позивач була вимушена поїхати до м. Львова для надання допомоги сестрі [PERSON], якій була зроблена операція - ампутація лівої нижньої кінцівки внаслідок злоякісної пухлини. На той момент вона була лежачою хворою та потребувала сторонньої допомоги. 038.04.2012 року позивач повернулася до м. Харкова та приїхавши до себе до дому ([ADDRESS]), виявила, що замки на дверях були поміняні, двері ніхто не відчиняв. Також був зачинений підвал, в якому зберігається консервація та овочі. На телефонні дзвінки ані дочка [PERSON], ані онука [PERSON] та її чоловік їй не відповідали. Через деякий час зателефонувала онука [PERSON] та сказала, що квартиру вони продали родичам її чоловіка. Також вони запропонували їй зустрітися у кафе супермаркету «Таргет», де чоловік онуки надав позивачці копію договору купівлі - продажу від 05.01.2012р., прокоментувавши, що право власності навмисно було оформлено на малолітню дитину, щоб унеможливити процедуру оскарження. У зв'язку з викладеним вона звернулася з відповідною заявою до місцевого райвідділу міліції. Донька [PERSON] в теперішній час продовжує проживати у [ADDRESS], а позивач вимушена здійснювати догляд за 96-літньою бабусею та оплачувати їй орендну плату, щоб мати місце для мешкання. Таким чином, вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений нею внаслідок помилки, а тому підлягає скасуванню з поверненням сторін у первісний стан. Крім того, вважає, що договір купівлі-продажу від 05.01.2012р. квартири [ADDRESS] треба визнати недійсним. В зв'язку з викладеним вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підставі яких договір дарування та договір купівлі-продажу можуть бути визнані недійсними. Договір дарування абсолютно законний та позивач знала, який договір підписує та які наслідки цей факт має. Крім того посилалась на ст. 728 ЦК України, згідно якої до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в задоволенні позовної заяви відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений у формі, передбаченій Законом. На момент укладення договору купівлі-продажу квартира не була ні під арештом, ні в закладі. Посилається, що позивачем не надано доказів, які б давали підстави визнати договір купівлі-продажу недійсним. Також сплив строк позовної давності для пред'явлення вказаного позову. Третя особа ПН ХМНО [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення проти позову, в яких зазначила, що нею детально було роз'яснено [PERSON] наслідки договору дарування квартири. Нею було запропоновано [PERSON] укласти договір довічного утримання замість договору дарування, однак позивач в категоричній формі відмовилась та наполягала на укладенні договорів дарування, оскільки хоче зробити дочці та онуці подарунки в вигляді квартир. [PERSON] особисто подала документи для посвідчення договору дарування. Після складання договору позивач його особисто читала, була згодна зі змістом, та особисто підписала та розписалася в реєстрі. При укладенні договору дарування [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права з надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В силу ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексом, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, що у справі. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, що у справі, виникає спір . Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З матеріалів справи вбачається, що двокімнатна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12 Харківської державною нотаріальною конторою 26.11.1998 року (а.с.7 тому 1). Згідно договору дарування від 02.11.2004 року, укладеного між позивачем та відповідачем, [PERSON] подарувала [PERSON] прийняла в дар кв. №55. Вказаний договір посвідчений ПН ХМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3135 (а.с.7). З довідки з місця проживання вбачається що в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована позивач [PERSON] до 15.09.1996 року та знята з реєстрації (а.с.251 тому 1). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у спірній квартирі до листопада 2011 року проживала позивач та [PERSON] В судовому засіданні позивач пояснила, що наміру укласти договір дарування вона не мала, а бажала укласти договір довічного утримання. Також вказала, що вона є особою похилого віку страждає хронічними захворюваннями, юридично не обізнана і при укладені спірного договору його не читала. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Доводи відповідачів в судовому засіданні стосовно того, що [PERSON] знала, про наслідки укладення договору дарування, спростовуються матеріалами справи. Так, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є особою похилого віку, іншого житла на праві власності не має. Наміру на укладення договору дарування не мала. Крім цього ініціатором укладення договору була відповідач [PERSON], яка запевнила, що за даним договором буде надавати позивачу допомогу. Вказане свідчить, що відповідач ввела [PERSON] в оману стосовно природи договору, який укладався. Суду не надані докази підтверджуючи ті обставини, що позивачу були відомі наслідки договору дарування, безоплатне відчуження квартири - єдиного житла, яке вона мала, добровільне позбавлення себе права власності на майно без будь-яких вигод матеріального чи морального характеру. В договорі дарування відсутні дані, що позивачу були роз'яснені наслідки договору дарування, а саме, що з моменту укладення договору обдарований набуває право власності на квартиру, що дарувальник передає обдарованому безоплатно майно у власність та позбавляється права розпорядження цим майном. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що зі слів [PERSON] їм відомо, що вона з онукою уклала договір довічного утримання та продовжує проживати в своїй квартирі [ADDRESS] Суд встановив, що позивач, вчинивши договір дарування належної їй квартири, помилялась, щодо обставин, які мають істотне значення, продовжувала проживати в спірній квартирі й після укладення договору, продовжувала нести витрати щодо утримання квартири. Дані факти не заперечувались відповідачем. При складанні договору дарування позивач помилялась в умовах та наслідках його складання, які для неї мають істотне значення. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними угода може бути визнана судом недійсною на підставі ст.233 ЦК України, якщо вона зроблена особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, ніж інша сторона угоди скористалася. Важкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла або загроза банкрутства та інші обставини, для усунення яких або зменшення яких необхідно укласти такий договір. При розгляді справи, суд враховував такі фактори - майновий і психічний стан особи та їх близьких перед і на момент здійснення операції, співмірність наданих послуг із вартістю переданого при угоді, наявність іншого житла або іншого місця проживання, вплив на волевиявлення позивача. Аналізуючи всі докази і доводи сторін, суд приходить до висновку, що дана угода укладена позивачем на вкрай невигідних для неї умовах, внаслідок чого позивач передала свою власність відповідачці, що правочин здійснений під умовою, що суперечить правовій природі договору дарування, дар збережений, тому позов [PERSON] в частині визнання договору дарування недійним підлягає задоволенню. Стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу суд приходить до наступного. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеному 05 січня 2012 року між [PERSON] та малолітнім [PERSON], від імені якого діяли його законні представники - [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №21, продавець [PERSON] передала у власність, а представники [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність вказану квартиру (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою суду від 19.03.2013 року залишено без розгляду позовні вимоги в частині вселення [PERSON] у спірну квартиру та визнання за нею право власності на цю квартиру на підставі п.5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Що стосується позовних вимог, щодо стягнення з відповідачів витрат пов'язаних з отриманням юридичної допомоги в розмірі 4000 гривень, суд вважає що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки: позивачем з позовом не надано належним чином оформленого договору на надання йому юридичних послуг, з визначенням затраченого часу адвокатом на надання йому правової допомоги, що позбавляє суд, згідно Закону України „Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", вирішити питання про суму відшкодування понесених позивачем витрат. Інші судові витрати суд стягує на підставі частини 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач просила поновити строки позовної давності, оскільки про помилку вона дізналась тільки 08.04.2012 року, коли онука [PERSON] пред'явила позивачу договір купівлі-продажу спірної квартири від 05.01.2012 року, з якого вона дізналась про продаж квартири. Таким чином вважає, що перебіг позовної давності починається з 08.04.2012 року, коли позивач дізналась про порушення свого права. Відповідачі в свою чергу, подали клопотання про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України. Стосовно строку позовної давності суд приходить до наступного. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Ст.257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає доведеним, що позивач, яка звернулась із зазначеним позовом до суду 19.04.2012 р., дізналась про порушення своїх прав у квітні 2012 році, тому, згідно положень ч.1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності не пропустила. Посилання представника відповідача на вимоги ст. 728 ЦК України, згідно якої до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність тривалістю в один рік, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не заявлялась вимога про розірвання договору дарування. В позові позивач просить визнати договір дарування недійсним, а не розірвати його. Дослідивши матеріали справи, суд визнає причини пропуску строку поважними та вважає за можливе поновити строку звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial