Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 29 жовтня 2019 року звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача - [PERSON] , та просила розірвати шлюб, укладений між ними 19 липня 2014 року, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 42. Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2014 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції в Чернігівській області, актовий запис № 42. Від шлюбу дітей немає. Шлюб розпався, тому що часто виникають сварки, сторони мають різні погляди на життя. Шлюбні стосунки припинилися з листопада 2018 року. Через органи реєстрації розірвати шлюб у добровільному порядку відповідач до пред"явлення позову в суд не погодився. Ухвалою судді від 31 жовтня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження а.с.9-10/. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, не запечерує щодо заочного розгляду справи (а.с.13). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.23). Подав заяву, в якій позов визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, шлюб просить розірвати, проти стягнення з нього судових витрат заперечує. Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадженення суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 19 липня 2014 року, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції в Чернігівській області, актовий запис № 42, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Городнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області 29 жовтня 2019 року (а.с.5). Згідно довідки, що видана Городнянською міською радою 28 жовтня 2019 року за № 5630, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входить чоловік - [PERSON] (а.с.6). Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позов підлягає задоволенню. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір». Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з бюджету 50 % сплаченого судового збору, зарахованого до бюджету. Решта суми сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved