Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

В січні 2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд, постановити рішення яким визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2003 року, [PERSON] та її дочка [PERSON] є власниками в рівних долях квартири [ADDRESS] . Приблизно в 2010 році відповідач переїхала до Російської Федерації на постійне місце проживання, де і отримала в 2016 році російське громадянство. З 2010 року [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , однак зареєстрована. Для зняття Відповідача з реєстраційного обліку потрібна від нього заява про це, проте [PERSON] не бажає самостійно знятись з даного обліку, а тому Позивач не може самостійно зняти його з реєстраційного обліку в своїй квартирі, у зв`язку з чим вимушена була звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність, відзиву на позовну заяву суду не надав. Представник третьої особи Святошинської районної державної адміністрації в м.Києві до суду не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а позивачка просила слухати справу у її відсутність, суд вважає можливим розглянути дану справу відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2003 року, [PERSON] та її дочка [PERSON] є власниками в рівних долях квартири [ADDRESS] . (а.с. 5) На даний час в вищезазначеній квартирі зареєстровані дві особи: [PERSON] , яка є позивачем, та відповідач [PERSON] Приблизно в 2010 році [PERSON] переїхала до Російської Федерації на постійне місце проживання, де і отримала в 2016 році російське громадянство, з 2010 року відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] . Факт не проживання [PERSON] за даною адресою підтверджується копією паспорта відповідача, виданого 12.07.2016 року відділом УФМС Російської Федерації, відповідно до якого [PERSON] , зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . (а.с.7) Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , сусіди сторін, вказували суду на те, що відповідача не бачили 3 2010 року, факти, викладені у позовній заяві, підтвердили. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. У п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України зазначено, що у справах визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню

Outcome: approved