Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він з 02.08.2004 року по 25.11.2019 року, працював водієм автомобіля по поливанню доріг в кар`єрі, водієм автотранспортних засобів (зайнятий на транспортуванні гірничої маси в технологічному процесі у кар`єрі) в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. 25.11.2019 року був звільнений з підприємства за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпПУ, у зв`язку з виходом на пенсію. Висновком МСЕК від 01.04.2021 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з яких 50% - вібраційна хвороба, 15 % ХОЗЛ з 22 березня 2021 року, у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності, безстроково. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивач відчуває біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль та обмеження руху в ліктьових, плечових, колінних суглобах, болі і оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців на холоді, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель частий, сухий, приступоподібний, біль за грудиною, підвищену втому, головний біль, нестабільний артеріальний тиск. 15 років 3 місяці позивач працював на підприємстві відповідача, був опорою і підтримкою для своєї сім`ї. Фактично він був годувальником своєї родини, тепер же за станом здоров`я він не може повноцінно забезпечувати свою сім`ю, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, родина позивача тепер несе додаткові витрати на нього. Від цього він почуває себе неповноцінною людиною. У зв`язку із отриманим професійним захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 180 000 грн., яку просив стягнути з відповідача, а також судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн. Ухвалою від 14 травня 2021 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 03 червня 2021 року судом отримано клопотання відповідача про зобов`язання позивача до початку розгляду справи по суті надати свої платіжні реквізити банківського рахунку для добровільного відшкодування позивачу завданої шкоди, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 14.06.2021 року залишено без задоволення. 16 червня 2021 року представником відповідача надані суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що при укладанні з ПрАТ «ЦГЗК» трудового договору позивачу роз`яснено наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів, наслідки їх впливу на здоров`я. Відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, надавав позивачу пільги та компенсації, а саме: підвищену оплату праці, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсій за віком на пільгових умовах за Списками №1. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначили, що представник позивача в позові не навів її детальний розрахунок, обмежившись лише зазначенням загальної суми в розмірі 5000грн. Копії документів щодо розрахунку витрат на правову допомогу відповідачеві також не направлено, не зважаючи на те, що згідно із ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, заявлена сума правової допомоги в позові необґрунтована та не підлягає задоволенню. Крім того, ПРАТ «ЦГЗК» вважає, що зазначена сума моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки жодних медичних документів про розлади здоров`я, пов`язаних з психологічним станом позивача до позову не надано, а розмір моральної шкоди у розмірі 200 000 грн., заявлений у позові, є безпідставно завищеним. Крім того, позивач необґрунтовано просить в позові стягнути з ПРАТ «ЦГЗК» 200 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових стягнень і платежів, оскільки чинним податковим законодавством передбачено, що у разі, якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, та відповідно, у разі задоволення позову, ПРАТ "ЦГЗК" зобов`язаний утримати податок на доходи фізичних осіб із суми такого доходу та за рахунок Позивача, про що судом повинно бути зазначено в рішенні. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності дост. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача протягом 15 років та 3 місяців, а саме: з 02.08.2004 року по 25.11.2019 року водієм автомобіля по поливанню доріг в кар`єрі, водієм автотранспортних засобів (зайнятий на транспортуванні гірничої маси в технологічному процесі у кар`єрі) в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. 25.11.2019 року був звільнений з підприємства за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпПУ у зв`язку з виходом на пенсію ( копія трудової книжки а.с.19-22). Позивачу [PERSON] 14.01.2021 року Висновком ЛЕК Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини м. Кривого Рогу №78, встановлено професійне захворювання за діагнозом: Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертоничною хворобою 3 стадії, 3 ступеня, гіпертензивна ангіопатія сітківки обох очей. СН 1 ст., ризик 4, перенесеним ГПМК за ішемічним типом (09.2019 р.) в басейні ПСМА у вигляді легкої коркової дизартрії, у поєднанні з вираженою полірадикулонейропатією (L5, S1, С6, С7), з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ 2 ст/), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ 2 ступеня) суглобів, остеоартрозу дрібних суглобів кистей. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с.10). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.02.2021 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: загальна вібрація: транспортно-технологічна, еквівалентний рівень віброприскорення 66 дБ при нормі 65 дБ, пил з вмістом кристалічного діоксиду кремнію (Si02) від 10% до 70% в повітрі робочої зони перевищує граничнодопустиму концентрацію в 2,3 рази, 4.6 при ГДК2,0 мг/м3. Відповідно до п. 20 Акту розслідування професійного захворювання від встановлено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 15 років 03 місяців років в умовах впливу шкідливих факторів, неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити не можливо. (а.с.4-6). Висновком МСЕК від 01.04.2021 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з яких 50% - вібраційна хвороба, 15 % ХОЗЛ з 22 березня 2021 року безстроково у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності. ( а.с.7-8). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача та відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 65 % та ІІІ групи інвалідності, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він змушений постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди,суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"№ 4від 31.03.1995року з подальшими змінами, яким передбачено,що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, встановлену групу інвалідності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача, і вважає необхідним погодитись із розміром компенсації, заявленим позивачем до відшкодування в сумі 180 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Позицію відповідача щодо необхідності визначення рзміру моральної шкоди з урахуванням податків та обов,язкових платежів, суд вважає такою, що не віднесена до компетенції суду на даній стадії судового розгляду. Відповідно до ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положеньст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1800 грн. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 06.04.2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Карнаух Т.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.29), до якого додано детальний опис наданих адвокатом послуг (а.с.32), а також надана копія квитанції про оплату позивачем вказаних послуг в розмірі 5000 грн. (а.с.31), а отже суд відхиляє заперечення відповідача щодо недоведеності судових витрат. Оскільки справа розглянута в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, суд вважає, що витрати в сумі 1700 грн. на правову допомогу, пов`язану з представництвом інтересів позивача в суді задоволенню не підлягають, оскільки представник позивача не брав участі у розгляді справи в суді. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в сумі 3300 грн.

Outcome: partial