Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON]., в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - в [ADDRESS] В обґрунтування вимог покликається на те, що житловий будиноку з надвірними будівлями за вказаною адресою є його приватною власністю.. В даному будинку зареєстровані та постійно проживають позивач та члени його сімї Крім них у даному будинку зареєстрований з березня 2009 року, але фактично не проживав та не проживає відповідач - [PERSON] Посилаючись на те, що відповідач без поважних причин в будинку не проживає більше семи років, комунальні витрати не несе, житлом не користується, а тому втратив право користування спірним житлом, просив суд на підставі ст. 405 ЦК України визнати його таким, що втратив право на користування будинком в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з наведених в ньому підстав. Оскільки відповідач в судове засідання не зявився, просили ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON]., будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог статті 74 ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових пояснень або заперечень до суду не надала. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. у звязку з чим суд заочно розглянув справу на підставі наявних у справі доказів. Треті особи представник Носівської сільської ради подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечили. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки абоекономічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено,[PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями що в [ADDRESS], про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.05.2004 року виданого на підставі рішення прол реєстрацію права власності від 13.05.2004 року На даний час право власності на житловий будинок за позивачем ніким не оспорено. Відповідач [PERSON] зареєстрований у даному будинку з 05 березня 2009 року за згодою власника будинку,при цьому відповідач на час його реєстрації не був членом сім'ї власника, про що зазначив особисто в судовому засіданні позивач [PERSON]. Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання на даний час є позивач , а відповідач не є членом сімї позивача, договір найму між сторонами не укладався, у виконавчому комітеті не реєструвався, будь-яких усних домовленостей, договірних відносин між сторонами щодо користування зазначеним житлом не існує . Крім того позивач та свідки допитані в судовому засіданні вказали, що до спірного будинку відповідач не приїзжає з 2009 року з часу реєстрації в ньому ніколи не проживав, і з того часу не цікавиться житлом, його особистих речей в будинку немає. Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом Носівської сільської ради Підгаєцького району № 406 від 04.04. 2016 року; № 615 від 22.07. 2016 року Враховуючи наведене, суду доведено, що відповідач не проживає в спірному будинку тривалий час, більше одного року, з невідомих їм причин, в будинок не вселявся, добровільно залишив житло та не повертається . Відповідно до ст. 405 ЦК України таких угод чи домовленостей з власником житла у відповідача [PERSON] досягнуто не було. Суду не надано доказів наявності між відповідачем та власником житла домовленості щодо користування цим житлом у випадку відсутності члена сім'ї власника житла понад встановлені строки без поважних причин Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач [PERSON] не проживає у будинку більше одного року, без поважних причин, особистих його речей у будинку немає, не виявляє інтересу до житла та не користується ним, тому він є таким, що втратив право на користування відповідним житлом. Разом з тим, суд не виявив обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України та будь-яких інших поважних причин, за наявності яких житлове приміщення могло б бути збережене за відповідачем більше одного року. Суд зазначає, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вино ґрунтуються. Обсяг цього обовязку обґрунтовувати рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи За таких обставин, враховуючи, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS], а відповідач, будучи зареєстрованим за вищевказаною адресою, більше одного року не проживає у вказаному будинку, без поважних причин, що в свою чергу перешкоджає позивачу оформити субсидії на житлово комунальні послуги ,та не є членом сімї позивача та угоди щодо найму жилого приміщення у будинку, який належить [PERSON] не укладав, а також беручи до уваги ту обставину, що формальна реєстрація [PERSON] за адресою проживання позивача порушує права останнього як власника будинку, суд приходить до висновку що відповідач втратив право на користування цим житлом. , та про обґрунтованість позовних вимог та можливість задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що фактично спір щодо права користування жилим приміщенням між особами, які беруть участь у справі відсутній, вказана вимога позивачем не заявлялась, а тому судові витрати при ухваленні судом рішення позивачеві не відшкодовуються. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved