Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого 14.12.2020 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 8 500 доларів США, про що було складено розписку від 14.12.2020. Відповідно до п.2 розписки відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти до 28.03.2020. Оскільки відповідач [PERSON] у встановлений в договорі позики строк грошові кошти не повернув, позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 8 500 доларів США, що на дату подачі позову складає 240 805,00 грн. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 13.01.2021 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 09.03.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що в позивач, вказує, нібито між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого 14.12.2020 [PERSON] нібито отримав від нього грошові кошти у загальному розмірі 8 500 доларів США, про що нібито було складено розписку від 14.12.2020, які останній нібито зобов`язався повернути до 28.03.2020. Оскільки за твердженням позивача [PERSON] відповідач [PERSON] у встановлений в договорі позики строк грошові кошти не повернув, він в резолютивній частині свого позову просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 8 500 доларів США, що на дату подачі позову складає 240 805,00 грн. Відповідач позов не визнає, зважаючи на наступне. Між сторонами не укладалось жодного договору позики, грошових коштів [PERSON] від позивача [PERSON] ніколи не отримував. Так, зі змісту розписки від 14.02.2019, яку позивач [PERSON] додав до свого позову, вбачається, що: « [PERSON] , паспорт [NUMBER] від 19.07.2004, виданий Южненським РВ УМВС України в Одеській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , зобов`язався розрахуватися за ремонт (погасити заборгованість) 8 500 доларів США до 28.03.2020 [PERSON] ». Разом з тим, зі змісту розписки від 14.02.2019, яку позивач [PERSON] додав до свого позову, вбачається, що вона не містить відомостей про передачу позивачем [PERSON] грошових коштів та їх отримання відповідачем [PERSON] саме у борг. Не надано належних та допустимих доказів підтвердження факту передачі коштів відповідачу позивачем [PERSON] і до свого позову. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка від 14.02.2019 свідчить, що відповідач [PERSON] перед позивачем [PERSON] взяв на себе зобов`язання розрахуватися (погасити заборгованість) і зазначені зобов`язання між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , мова про які йде в розписці від 14.02.2019, виникли за домовленістю щодо здійснення [PERSON] за завданням [PERSON] ремонту, про що зазначено в її тексті. Зокрема, [PERSON] за завданням відповідача [PERSON] виконувалися ремонтні роботи в нежитловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , в якому розташований фітнес-клуб «Personal Training Center» та орендарем якого є дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] . По мірі здійснення позивачем [PERSON] ремонтних робіт фітнес-клубу "Personal Training Center» відповідач [PERSON] разом з дружиною [PERSON] (за домовленістю з [PERSON] ) розраховувались з останнім за їх здійснення, а також за придбання [PERSON] будівельних матеріалів та відповідного обладнання. Зазначене повністю кореспондується зі змістом розписки від 14.02.2019, мова в якій йде саме про розрахунок (погашення заборгованості), а не повернення боргу як виду зобов`язання, яке виникає з договору позики. Підтвердженням зазначених обставин крім самого тексту розписки є численне листування, яка підтверджує наявність між ними договірних умов щодо проведення позивачем [PERSON] ремонтних робіт та те, що сторони на протязі довгого часу обговорювали нюанси проведення ремонтних робіт, здійснювали їх погодження між собою, вид та закупівлю необхідної кількості будівельних та оздоблювальних матеріалів, тощо; у зазначеній переписці також містяться скріншоти, з яких вбачається погодження зарахування коштів на поточний рахунок [PERSON] та подальше розпорядження ними, в т.ч. й тих, які здійснювала і дружина [PERSON] - [PERSON] за погодженням з ним. Отже, розписка від 14.02.2019, складена [PERSON] про обов`язок розрахуватися (погасити заборгованість) перед [PERSON] у розмірі 8 500 доларів США не може бути взята до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог [PERSON] щодо виникнення між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, а відтак свідчить про відсутність у [PERSON] обов`язку з повернення зазначених грошових коштів. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і в судовій практиці, зокрема, в постанові Верховного суду від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18 (провадження № 61-6634св20), в постанові Верховного суду від 23 вересня 2020 року по справі №344/8509/17 (провадження № 61-2021св20). Крім того, вказана в розписці від 14.02.2019 грошова сума в розмірі 8 500 доларів США, яка є нічим іншим окрім попередньої оцінки вартості ремонту з матеріалами, була з надлишком оплачена позивачу [PERSON] . Так, з банківської виписки [PERSON] про проведені платежі АТ КБ «Приватбанк» на користь одержувача [PERSON] вбачається, що за період з 01.08.2019 по 25.03.2020 [PERSON] на банківську картку [PERSON] здійснювалися перерахування на загальну суму 457 504 грн., а з моменту складення розписки від 14.12.2019 - 149 615 грн. З банківської виписки [PERSON] про проведені платежі АТ КБ «Приватбанк» на користь одержувача [PERSON] вбачається, що за період з 01.08.2019 по 22.04.2020 [PERSON] на банківську картку [PERSON] здійснювалися перерахування на загальну суму 158 000 грн., а з моменту складення розписки від 14.12.2019 - 84 000 грн. Таким чином, загальна сума коштів, яка була перерахована [PERSON] та [PERSON] позивачу [PERSON] , складає 9 573,25 дол. США., що на 1073,25 дол. США більше, ніж [PERSON] зобов`язався повернути йому за розпискою від 14.12.2019. Незважаючи на перерахування [PERSON] грошових коштів, вказаних в розписці від 14.12.2019, останній ремонтні роботи в нежитловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , в якому розташований фітнес-клуб «Personal Training Center», так і не доробив, акти приймання-передачі виконаних ремонтних робіт не підписав, розписку не повернув. Як наслідок, станом на сьогоднішній день Приморським відділом поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування №12020160500002284 від 20.06.2020 за заявою [PERSON] за ч.1 ст.190 КК України щодо дій [PERSON] , який шляхом зловживання довірою заявника заволодів належним йому майном. Не зважаючи на це позивач продовжує зловживати довірою, а саме намагається видати отриману у зв`язку з проведенням ремонтних робіт розписку від 14.12.2019 за договір позики. Таким чином, підсумовуючи викладене, з огляду на надані докази, які підтверджують, що між сторонами існували стосунки щодо виконання ремонтних робіт, а також з огляду на відсутність факту недобросовісної поведінки відповідача [PERSON] , який з надлишком розрахувався з позивачем [PERSON] за проведення ремонтних робіт, враховуючи положення та вимоги ст.ст.1046, 1047 ЦК України, стягненню з [PERSON] зазначена в позові [PERSON] сума не підлягає. 28.04.2021 в судовому засіданні представником позивача надано відповідь на відзив, згідно якої посилання відповідача щодо виконання будівельних робіт не мають ніякого значення до боргового зобов`язання, яке виникло між сторонами, в борговій розписці не зазначено про розрахування за будівельні роботи, переказ відповідачем позивачу грошових коштів у сумі 149615 грн. з 14.12.2019 має відношення до іншої розписки, фотографії переписки в мессенджерах, які надані відповідачем чітко визначають інший об`єкт, на якому проводилися будівельні роботи. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінал розписки, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого 14.12.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 8 500 доларів США, про що було складено розписку від 14.12.2020, які останній зобов`язався повернути до 28.03.2020. Оскільки відповідач [PERSON] у встановлений в договорі позики строк грошові кошти не повернув, він просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 8 500 доларів США, що на дату подачі позову складає 240 805,00 грн. Згідно змісту оригіналу розписки, наданої до суду, [PERSON] зобов`язується розрахуватись (погасити заборгованість) 8500 доларів США до 28.03.2020 [PERSON] . Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У наданій позивачем розписці, складеної 14.12.2019, не вказано дати отримання відповідачем коштів у борг, умов отримання позичальником в борг цих коштів, а також не вказано, що відповідач отримав кошти саме у борг та зобов`язався їх повернути на виконання умов договору позики. Отже, зміст підписаної сторонами розписки не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Фактичні обставини, зазначені у розписці, та юридична природа цього документа не свідчить про виникнення правовідносин позики між сторонами. Правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України були неодноразово викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16, від 13.12.2017 у справі №6-996цс17. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2020 у справі №628/3909/15. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №755/9283/15-ц розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказана розписка [PERSON] від 14.12.2019 не містить відомостей про факт передання [PERSON] грошей у борг [PERSON] , факт отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] в борг, а також дати отримання [PERSON] таких коштів в борг. Таким чином, позивач не довів належними й допустимими доказами факту укладення договору позики. Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою відсутні. За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом частин 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження порушення його прав, як позикодавця.

Outcome: dismissed