Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами, з урахуванням їх уточнення, про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS], виділивши йому дві кімнати № 4 та № 6, загальною житловою площею 19,7 кв.м. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник вимоги позову не визнали, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, наполягаючи на тому, що необхідно залишити існуючий порядок користування житловим приміщенням, а саме: кімнату № 3, більшою житловою площею, в користуванні відповідача та членів його родини, кімнату № 4 - позивача, а кімнату № 6 та інші приміщення в загальному користуванні, у відповідності до чого, на ім'я матері позивача та відповідача були відкрити два особових рахунку. Відповідач пояснив, що на даний час проживає за межами Васильківського району, у своїх батьків в Київській області, а в квартирі проживають його колишня дружина та сини, які там не зареєстровані. Його представник на обґрунтування своїх заперечень посилався на рішення Васильківського міськрайонного суду від 7 червня 2006 року, за яким його довірителю у встановлені порядку користування спірною квартирою було відмовлено. Треті особи підтримали заперечення представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення вимог позову з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З положень ст.ст.57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. У відповідності до положень ст.60 ЦПК України, обставині визнані сторонами не підлягають доведенню. Положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до положень ст. ст.355 і 366 ЦК України власність двох осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Положення ч.3 ст.358 ЦК України визначають, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд також приймає до уваги положення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду матеріалів справи вбачається, щодо чого сторони не заперечують, а саме, належності сторонам по ? частині спірної квартири [ADDRESS]. У відповідності до рішення Васильківського міськрайонного суду від 7 червня 2006 року по цивільній справі № 2-425/06 за позовом [PERSON] (відповідача по цій цивільній справі) до [PERSON] (померла [INFO]) та [PERSON] (позивача по зазначеній цивільній справі), у встановлені порядку користування жилими приміщеннями у квартирі [ADDRESS] було відмовлено. Згідно з висновком № 08/02-2016 від 8.02.2016 року, експертом визначені варіанти встановлення порядку користування квартою [ADDRESS]. З огляду паспортів третіх осіб вбачається, що у спірній квартирі вони не зареєстровані. За рахунками н6а оплату комунальних послуг спірною адресою видно, що на відповідача відкритий особовий рахунок [NUMBER], а на мати позивача [PERSON] - [NUMBER]. У відповідності до положень п.6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4.10.1991 року, якщо виділ частки в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями. На думку суду, виділення позивачеві [PERSON] кімнати № 3, площею 17,3 кв.м. та балкону, площею 1,0 кв.м. в квартирі [ADDRESS], а інших житлових кімнат № 4 та № , загальною площею 19,7 кв.м. - відповідачу, з встановленням загального порядку користування рештою нерухомості, найбільше буде відповідати інтересам позивача, який має окреме житло, та не порушуватиме прав та інтересів відповідача та третіх осіб - дітей, трьох повнолітніх синів, які в тому числі проходить військову службу за контрактом, та колишньої дружини відповідача, що фактично проживають у спірній квартирі, та забезпечуватиме додержання засадам справедливості та верховенства права. Так, відповідно до ч. 1 ст.8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. В рішенні Конституційного суду України від 2.11.2004 року № 15-рп/2004 (у справі № 1-33/2004) зазначено, що «Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом». Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний суд України висловив й в рішенні від 30 січня 20043 року № 3-рп/2003 (у справі про розгляд окремих постанов слідчого і прокурора) : "Правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах». Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на рішення по цивільній справі № 2-425/06 від 7 червня 2006 року, як на підставу для відмови у задоволені позову, а саме, через неможливість встановлення порядку користування житлом, оскільки зазначений спір був між іншими учасниками цивільного процесу, та через не встановлення судом спільної часткової власності сторін на спірну квартиру Одночасно з ухваленням рішення по зазначеній цивільній справі суд вирішує стягнення з відповідача на користь заявника, пропорційно задоволеним вимогам, документально понесених заявником судових витрат по справі, за сплату проведення експертизи, загальна сума 4600 грн. та судового збору (загальна сума 243,60 грн.). На підставі наведеного та

Outcome: partial