Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] 02.10.2015р. звернулася в суд з позовом до відповідача - [PERSON], про поділ майна. 24.11.2015р. відповідач [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна. Ухвалою суду від 26.11.2015р. первісний і зустрічний позови об'єднано в одне провадження. Уточнивши та збільшивши позовні вимоги [PERSON] просила виділити їй у власність незавершене будівництво житлового будинку готовністю 6% (будівельні матеріали) по [ADDRESS], інвентарною вартістю 67289 грн. та за цією ж адресою земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] та визнати за нею право власності на дане майно; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]; та стягнути грошову компенсацію від ? частки від спільної сумісної власності іншого рухомого майна - автомобіля. Вирішити питання судових витрат. Заявлений позов обґрунтувала тим, що з 28 вересня 2006 року по 28 серпня 2015 року з відповідачем перебували в шлюбі, який згідно рішення суду припинено. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. За час шлюбу, за спільні кошти ними придбано автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] та почали будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,09 га по [ADDRESS]. На даний час будівництво є незавершеним і становить 6% готовності. Земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] приватизована на ім'я відповідача і останньому видано свідоцтво про право власності на майно. У зв'язку з тим, що майно є їх спільною сумісною власністю, у добровільному порядку не поділено між нею та [PERSON], тому вважає, що має право на нього. Представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного просив відмовити. Відповідач за первісним позовом-позивач за зустрічним [PERSON] та його представник проти позову заперечили. Суду пояснили, що відповідач дійсно є власником спірної земельної ділянки площею 0,09 га для житлового будівництва, яку приватизував у шлюбі на своє ім'я. На земельній ділянці ним розпочато житлове будівництво і на даний час є тільки фундамент. По скільки земельна ділянка ним приватизована на своє ім'я тому є його особистою власністю. Будівництвом будинку позивачка не займалася так як була в декреті, а проводив він та його батьки, які придбавали за свої кошти всі будівельні матеріали (пісок, цемент), тому жодних прав на дані будівельні матеріали в [PERSON] не має. Крім того пояснив, що за час шлюбу вони придбали автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер [NUMBER]. Однак після розірвання шлюбу у вересня 2015 року автомобіль відчужили матері [PERSON], яка є на даний час його власником. За спільні кошти вони придбали комп'ютер, телевізійну антену, тумбочку під телевізор, ламінат, праску, порохотяг, газову плиту, телевізор, комп'ютерний стіл, які знаходяться в [PERSON] Також останній він передав 28000 грн. особистих коштів для оплати її навчання. Просили в задоволені позову відмовити. Зустрічний позов задоволити, визнати за ним право особистої власності на будівельні матеріали у вигляді фундаменту, що знаходиться по [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] в рахунок перевищення її частки в спільному майні подружжя 8850 грн., у власності останньої залишити комп'ютер, телевізійну антену, тумбочку під телевізор, ламінат, праску, порохотяг, газову плиту, телевізор, комп'ютерний стіл. Вирішити питання судових витрат. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Аналогічна правова позиція вбачається з окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року з яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно п.4 ч. 1 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України що до цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В силу вимог ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься в Сімейному кодексом України (стаття 60) за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст.70 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними. Статтею 71 ч.1 СК визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 ч.1 ч.2 СК України). Згідно вимог ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення для справи. Відповідно до правової позиції викладеної в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до вимог СК України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності. Отже, з в рахуванням викладеного вище, майно подружжям набуте за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що предметом спору по даній справі є незавершене будівництво житлового будинку готовністю 6% (будівельні матеріали) по [ADDRESS], земельна ділянка за цією ж адресою, автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер [NUMBER] та інше майно подружжя - речі побутового вжитку, меблі і грошові кошти. Відповідно до рішення Тисменицького районного суду від 17.08.2015р., (а.с.7, 56) вбачається, що між позивачкою та відповідачем [PERSON] припинено шлюб, який був укладений 28.09.2006р. у виконавчому комітеті Старолисецької сільської ради Тисменицького району. Від даного шлюбу сторін по справі народився син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8) виданого 1-им МРЕВ ДАІ м. Івано-Франківськ на імя [PERSON] за останнім зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] придбаний згідно договору від 27.08.2007р. Відповідно до листа територіального сервісного центру 2641 МВС України від 03.12.2015р. (а.с.54-55) згідно бази даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль марки ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] перереєстровано 16.09.2015р. за [PERSON], мамою відповідача. Висновком експертного дослідження №09/18-1 від 22.01.2016р. проведеного Івано-Франківським НДЕКЦ МВС України (а.с.81-83) середня ринкова вартість автомобіля автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, становить 84109 грн. У зв'язку з тим, що за час шлюбу сторін по справі вони придбали автомобіль, який на переконання суду є спільною сумісною власністю, і в подальшому, після припинення шлюбу і без згоди позивачки, було відчужено [PERSON], тому [PERSON] має право на компенсацію ? частки його вартості, тобто 42054 грн. 50 коп. при цьому суд критично оцінює та відхиляє висновок №136 від 29.02.2016р. СПД [PERSON] згідно якого вартість спірного автомобіля визначено 75630 грн. у зв'язку з тим, як пояснив сам відповідач [PERSON] та свідок [PERSON], яка є власником транспортного засобу на даний час, автомобіль постійно експлуатувався і відбувалася його амортизація, тому висновок від 29.02.2016р. не може бути належним та допустимим доказом підтвердження вартості автомобіля на час виникнення спірних правовідносин. Що стосується інших заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Рішенням Старолисецької сільської ради від 06 березня 2008 року (а.с.13) відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,09 га по [ADDRESS], для індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому ним виготовлено техдокументацію на земельну ділянки (а.с.9-20), нормативно-грошова оцінка ділянки становить 34376,18 грн. 04.12.2013р. реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] про що свідчать оглянуті судом матеріали реєстраційної справи та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2015р. та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.12.2013р. (а.с.57-58, 69-70). Згідно технічного паспорта (а.с.77-79) на спірній земельній ділянці знаходиться незавершене будівництво житлового будинку, готовністю 6%, вартістю 67289 грн. Допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що на спірній земельній ділянці знаходиться фундамент житлового будинку, тобто будівництво є незавершеним. Будинок будувався [PERSON] для проживання його сім'ї, останній брав участь в будівництві будинку, як і допитані судом свідки. Крім того, свідки пояснили, що позивачка не брала участі у будівництві оскільки не працювала, знаходилася в декреті, кошти на будівництво давали також батьки відповідача і купляли будівельні матеріали, однак претензій матеріального характеру щодо цього вони не заявляли та не мають. Вважають, що фундамент є власністю [PERSON] Згідно ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена)особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Відповідно до ст. 331 ч.3 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва (п.2 ч.3 ст.331 ЦК України). Відповідно до приписів Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (майно), що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду (майно), розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1 ст.120 ЗК України). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Істотною умовою в такому випадку є наявність кадастрового номера земельної ділянки. У зв'язку з тим, що за час шлюбу сторін по справі вони розпочали будівництво житлового будинку на приватизованій для цього земельній ділянці, на які побудовано фундамент і будівництво є незавершеним становить 6% готовності, тому дане майно на переконання суду є спільною сумісною власністю, і позивачка має право на ? його частку. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) однак її права відповідно до Закону можуть бути зареєстровані за дотримання певних умов: опис об'єкта незавершеного будівництва, прав на земельну ділянку та інших вимог. Також суд вважає, що по-скільки позивачка має право на ? частку спірного незавершеного будівництва (будівельних матеріалів), що знаходиться на приватизованій земельній ділянці, тому при переході права власності на дане майно вона набуває права і на земельну ділянку на якій вони знаходиться на тих самих підставах, що знаходилася у Відпобідача. Це право є похідним від первісного - права на майно. Тому суд вважає, що підлягають до часткового задоволення і вимоги позички про припинення права [PERSON] на земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та визнання за нею права власності на ? часку спірної земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015р. по справі №6-2017цс15 та №6-2017цс15. При цьому суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що техпаспорт на спірне майно виготовлено з порушенням установленого порядку, по-скільки сама сторона відповідача не заперечувала, що спірне майно (фундамент) будинку є незавершеним будівництвом. Не заперечувала щодо його готовності та вартості. Доказів протилежного суду відповідач не надав. Також суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON], які є його близьким родичами, що спірне майно будувалось за кошти батьків відповідача, у зв'язку з тим, що ніяких майнових претензій до останнього ніхто з батьків не заявляв і як самі ствердили свідки будинок будувався для сім'ї відповідача. Що стосується тверджень [PERSON] про те, що в шлюбі ним було придбане інше майно, яке на зберігається в [PERSON] суд вважає, що такі твердження є голослівними, не підтвердженні належними та допустимими доказами. Жодних письмових доказів наявності майна [PERSON] суду не надав, як і не повідомив ні марки придбаної техніки, ні місця їх придбання. При цьому допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] також не вказали місця придбання майна чи його марку. Більш того, виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України та відповідно до правової позиції викладеної в частині четвертій п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справі у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2 обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими способами доказування. По-скільки суд прийшов до переконання про підставність позовних вимог [PERSON], а вимоги [PERSON] є безпідставними, тому з останнього слід стягнути понесені позивачкою судові витрати 1032,20 грн. та стягнути до державного бюджету 736,89 грн. судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 331, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 70, 71 СК України, ст. 120 ЗК України,

Outcome: partial