Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення 110133 грн. 91 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 14 квітня 2010 року, з якої: 3498 грн. 55 коп. заборгованості за кредитом, 96314 грн. 70 коп. заборгованості за процентами, 4600 грн. пені та комісії, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 5220 грн. 66 коп. (процентна складова). Позов обгрунтовуються тим, що відповідач відповідно до умов кредитного договору, який складається із «Умов та правил надання банківських послуг», «Тарифів банку», «Правил користування платіжною карткою» отримав 3900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, останній умови договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі. В разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача. Ухвалою суду від 23 лютого 2018 року відкрито провадження по справі із її розглядом в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно відзиву на позовну заяву від 15 березня 2018 року представник відповідача адвокат [PERSON] зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, так як картка діє в межах визначеного строку за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, строк дії якої закінчився останнього дня лютого 2014 року, досудового врегулювання спору позивачем не проводилося згідно п.2.1.1.4.6. Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, у період з дня закінчення строку дії картки і до дня звернення з позовом будь-яких операцій з погашення заборгованості відповідачем не проводилося. Зазначена сума заборгованості, яка складається із 3498 грн. 55 коп. заборгованості за кредитом, 96314 грн. 70 коп. заборгованості за процентами, є незаконно нарахованою, поза межами строку позовної давності. Заявляє про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення кредитної заборгованості та вирішення питання щодо розподілу судових витрат понесених відповідачем на правничу допомогу. Відповідно до заяви від 15 березня 2018 року представник відповідач адвокат [PERSON] просить розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 березня 2018 року замінено засідання для розгляду справи по суту підготовчим засіданням. Відповідно до відповіді на відзив від 29 травня 2018 року представник позивача Гаренко Н.В. позов підтримує, зазначає про отримання відповідачем 3900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; згідно з копією довідки від 29 травня 2018 року про карти клієнта, відповідачу було відкрито картковий рахунок, видано картки № [NUMBER], [NUMBER], остання з яких мала термін дії до останнього дня листопада 2015 року, їх вид та строк дії визначено в Заяві, Пам'ятці клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, тобто дія договору лонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання,факт укладення кредитного договору підтверджується копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копіями сторінок паспорта відповідача, випискою по рахунку, фото клієнта з карткою, витягами з архіву направлення смс-повідомлень. Строки позовної давності позивачем дотримано. В запереченнях представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що факт отримання відповідачем картки № [NUMBER], термін дії якої до останнього дня листопада 2015 року позивачем не підтверджується, з фотографії наданої у відповіді на відзив не вбачається, що банківська кредитна картка має реквізити карти з строком дії до останнього дня листопада 2015 року. У відповіді на заперечення представник позивача Гаренко Н.В. просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 07 червня 2018 року за результатами підготовчого засідання справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з»явився без повідомлення причин. Відповідно до клопотання від 07 лютого 2019 року представник відповідача адвокат [PERSON] просить розглянути справу за відсутності, позов не визнає, просить застосувати позовну давність та стягнути 2000 грн. витрат на правничу допомогу. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Положеннями ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.626 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положеннями ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно копії заяви від 14 квітня 2010 року [PERSON] зазначає про отримання у ПАТ КБ «ПриватБанк» банківських послуг-кредитної картки. Дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» тип кредитної лінії-поновлювальний, базова процентна ставка в місяць-2,5%, строк внесення щомісячних платежів-до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Дані обставини сторонами не заперечуються. Згідно п.1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року, договір діє протягом 12 місяців, в разі відсутності інформування сторін про припинення його дії,-договір автоматично лонгується на такий же строк. Відповідно до п.1.1.7.42 даних Умов сторонами погоджено, що дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку клієнта, а також при закінченні використання послуг банку. Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 14 квітня 2010 року станом на 31 грудня 2017 року становить: 3498 грн. 55 коп. заборгованості за кредитом, 96314 грн. 70 коп. заборгованості за процентами, 4600 грн. пені та комісії, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 5220 грн. 66 коп. (процентна складова), погашення заборгованості здійснювалось з 24 червня 2010 року, останнє погашення заборгованості вчинене 25 лютого 2014 року у сумі 1000 грн., що підтверджується також випискою позивача по рахунку [PERSON]. Даний розрахунок відповідачем не спростований. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29 травня 2018 року [PERSON] згідно умов кредитного договору від 14 квітня 2010 року отримав картки [NUMBER], [NUMBER], строк дії картки до 11.2015. Вказані докази, враховуючи положення ст.ст.207, 639, 1054 ЦК України, підтверджують укладення кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], даний договір виконувався відповідачем протягом тривалого часу, останнє погашення заборгованості вчинене ним 25 лютого 2014 року. Під час розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Судом встановлено, що останній платіж відповідачем здійснено 25 лютого 2014 року у сумі 1000 грн.. З позовом (підписаним 09 лютого 2018 року) до відповідача позивач звернувся до суду 11 лютого 2018 року. У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. В судовому засіданні встановлено, що згідно з умовами договору відповідач зобов»язаний здійснювати повернення заборгованості за кредитом та сплату процентів за користування кредитними коштами частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в довідці про умови кредитування. Оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинна здійснюватись позичальником частинами до кожного 25 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, при цьому в судовому засіданні встановлено, що останній платіж здійснений відповідачем 25 лютого 2014 року. Строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, в даному випадку-11.2015. За таких обставин позивачем пропущений строк позовної давності щодо щомісячних платежів, а щодо погашення кредиту в повному обсязі позивач звернувся до суду з позовом в межах позовної давності. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року, яка враховується судом в порядку ч.4 ст.263 ЦПК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Кінцевий термін повернення коштів згідно кредитного договору, із врахуванням строку дії картки,-листопад 2015 року, тобто після вказаної дати позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за кредитним договором. З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Докази на підтвердження виконання зобов"язань по договору станом на листопад 2015 року відсутні, тобто відповідач в порушення умов договору взяті на себе зобов"язання не виконав, що є підставою для застосування до даних відносин правил згідно ст.1049 ЦК України щодо зобов"язання відповідача повернути грошові кошти відповідно до умов договору. За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В позові позивач просить стягнути з відповідача одночасно заборгованість за пенею та штрафи. Вимоги про стягнення на користь позивача 4600 грн. пені та комісії, які не розмежовані і не конкретизовані, не підлягають задоволенню з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказане відповідає правовій позиції Верховного суду України від 21 жовтня 2015 у справі № 6-2003цс15. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню, на користь позивача підлягає стягненню 3498 грн. 55 коп заборгованості за кредитом, 13226 грн. 36 коп заборгованості за процентами (які визначені станом на 30 листопада 2015 року), 500 грн. штрафу (фіксована частина), 836 грн. 24 коп штрафу (процентна складова) (13226,36+3498,55=16724,91/100*5=836,24). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 110133 грн. 91 коп, судом стягнуто 18061 грн. 15 коп, тобто позовні вимоги задоволені на 16,39% (18061,15х 100 :110133,91=16,39), що є підставою для стягнення на користь позивача із відповідача 288 грн. 79 коп. судового збору (1762 х 16,39:100 =288,79). Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідачем подано суду ордер [NUMBER] від 14 березня 2018 року та договір №07-ц від 01 березня 2018 року на право представлення його інтересів адвокатом [PERSON], акт виконаних робіт від 07 вересня 2018 року на суму 2000 грн.. Належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані відповідачем, є докази, які доводять відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідачем не надано суду документального підтвердження витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: partial