Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Київському районі м. Донецька, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання в розмірі 60000 грн. Посилаючись на те, що тривалий час він працював на ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядько». 06 серпня 2002 року йому була встановлена 3 група інвалідності з втратою професійної працездатності 60%. Причиною встановлення інвалідності стало професійне захворювання. Внаслідок професійного захворювання він систематично перебуває як на стаціонарному так і на амбулаторному лікуванні, що підтверджується виписками з лікувальних установ. Наявність професійного захворювання у нього завдає йому моральну шкоду, оскільки погіршився стан його здоров'я, що призвело до моральних та психічних переживань. Ці обставини вплинули негативно на його життєві плани. На протязі тривалого часу він постійно відчуває болі у спині, навіть при невеликих фізичних навантаженнях. Раптові болі в області попереку не дають йому можливості планувати своє життя, він не може на тривалий час відлучатися від дому, здійснювати поїздки, зустрічатися із своїми друзями та знайомими. Із-за постійних болів він став дратівливим, запальним, що в свою чергу призводить до конфліктів в сім'ї та відображається на його відносинах із друзями та приятелями. Також наявні проблеми із сном, часто знижується апетит, втрачається інтерес до життя. Погане самопочуття та ряд обмежень із-за стану здоров'я призводить до звуження соціальних зв'язків та його можливостей. Просить позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, не прибули, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують та просять задовольнити. В судове засідання представник відповідача Чугріна Л.В., яка діє на підставі перевірених судом не прибула, надала суду заперечення проти позовних вимог, в яких вказала, що згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. Оглядом МСЕК від 31.01.1995 року позивачу вперше втрата працездатності встановлена 31.01.1995 року у розмірі 60% на строк з 31.01.1995 року по 31.01.1996 року. Оглядом МСЕК від 02.04.1996 року позивачу встановлено 60% втрати працездатності на строк з 31.01.1996 року по 02.04.1998 року. Оглядом МСЕК від 05.05.1998 року позивачу встановлено 60% втрати працездатності на строк з 02.04.1998 року по 05.05.2000 року. Оглядом МСЕК від 06.06.2000 року позивачу встановлено 60% втрати працездатності на строк з 05.05.2000 року по 06.06.2002 року. Оглядом МСЕК від 06.08.2002 року позивачу встановлено 60% втрати працездатності безстроково у зв'язку професійним захворюванням, яке вперше було виявлено у 1995 році. Із зазначеного слідує, що у позивача право вимагати відшкодування моральної шкоди за втрату працездатності виникло 31.01.1995 року, тобто коли йому вперше була встановлена втрата працездатності. Відповідно до положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року №623, яке діяло на час виявлення у позивача професійного захворювання, відшкодування шкоди потерпілим на виробництві, у тому числі і моральної шкоди, на той час здійснювалося підприємством, на якому працював та отримав виробничу травму/професійне захворювання потерпілий. Фонд соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України був створений з 01 квітня 2001 року, і саме з цієї дати усі страхові виплати потерпілим на виробництві здійснюються за рахунок Фонду. Абзацом 2 пункту 3 перехідних положень Закону України №1105 від 23.09.1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено наступне «вся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків». У даному випадку позивач, у якого право на відшкодування моральної шкоди виникло 31.01.1995 року, має право вирішувати питання про відшкодування йому моральної шкоди роботодавцем, ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька», яке на теперішній час є діючим підприємством. Справу [PERSON] передано з ПАТ «Шахта ім. О.Ф. до відділення Фонду у лютому 2002 року. На теперішній час позивач продовжує перебувати на обліку у відділенні Фонду, отримує щомісячні страхові виплати і соціальні послуги у вигляді фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу. Просить у задоволені позову відмовити повністю. В судове засідання представник відповідача ПАТ «шахти ім. О.Ф.Засядька» у судове засідання не прибув по невідомим суду причинам. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін по наявним у справі доказам. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Шахта ім. А.Ф.Засядько» з 01 липня 1975 року по 05 травня 1980 року працював у якості підземного електрослюсаря ІУ розряду з повним робочим днем, з 02 вересня 1981 року по 29 серпня 1995 року працював у якості підземного гірноробочого очисного забою У розряду з повним робочим днем, звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з переходом на третю групу інвалідності (а.с.25-29). Відповідно до копії акту №34 розслідування хронічного професійного захворювання від 23 грудня 1994 року (а.с.5-8) під час роботи на шахті позивач захворів на професійне захворювання: хронічний вертеброгенний попереково-крижовий радикуліт у стадії ремісії. Захворювання професійне. Сопуть. остеохондроз Л5-С1. Працездатний у своїй професії. Згідно копії довідки МСЕК від 06 серпня 2002 року позивачу [PERSON] з 06 червня 2002 року безстроково встановлена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60% та протипоказана робота в підземних умовах в контакті з пилом, газами, в несприятливих метеоумовах, важка фізична праця (а.с.9-12). Внаслідок вищевказаних захворювань позивач перебував як на стаціонарному, так і на амбулаторному лікуванні, що підтверджується виписками та висновками з лікувальних установ (а.с.14-24). З копії наказу генерального директора АП шахти ім. О.Ф. Засядька від 07 лютого 1995 року за №192 вбачається, що наказано сплатити [PERSON] одноразову допомогу у розмірі 1009620000 крб. Відповідно до копії наказу №208 від 13 лютого 1995 року генерального директора АП шахти ім. О.Ф. Засядько бухгалтерії наказано сплатити [PERSON] відшкодування шкоди у відповідності з приведеними вище розрахунками за період з 31.01.1995 року. Згідно копії наказу генерального директора АП шахти ім. О.Ф. Засядько від 18 квітня 1996 року за №532 наказано бухгалтерії шахти сплачувати [PERSON] відшкодування шкоди у відповідності з приведеними вище розрахунками за період з 31.01.1996 року по 31.03.1996 року. Відповідно до копії наказу генерального директора АП шахти ім. О.Ф. Засядько від 07 травня 1998 року за №646 наказано бухгалтерії шахти сплачувати [PERSON] відшкодування шкоди у відповідності з приведеними вище розрахунками за період з 03.04.1998 року по 30.04.1998 року. Згідно копії наказу генерального директора АП шахти ім. О.Ф. Засядько від 14 червня 2000 року за №975 наказано бухгалтерії шахти сплачувати [PERSON] відшкодування шкоди у відповідності з приведеними вище розрахунками за період з 06.05.2000 року по 31.05.2000 року. З копії постанови про продовження раніше призначеної страхової виплати від 19 лютого 2002 року за №3074 вбачається, що постановлено продовжити раніше призначену [PERSON] щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 636,02 грн. Платежі провадяться з 01 лютого 2002 року по 06 червня 2002 року. Продовжити раніше призначену [PERSON] виплату на медичну та соціальну допомогу (на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціалізованих засобів пересування тощо), а саме: санаторно-курортне лікування. Відповідно до копії витягу з акту огляду з ВТЕК від 31 січня 1995 року [PERSON] встановлена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60%, дата переогляду 31.01.1996 року. З копії актів огляду ВТЕК від 02 квітня 1996 року вбачається, що 02 квітня 1996 року залишено 60% втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням з 31.01.1996 року по 02 квітня 1998 року, переогляд 02.04.1998 року; від 05 травня 1998 року - 05 травня 1998 року залишена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60% з 02 квітня 1998 року, дата переогляду 05 травня 2000 року; з копії виписки з акту МСЕК 006733 від 06 червня 2000 року - 06 червня 2000 року залишена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60%, дата переогляду 06 червня 2002 року. З копії виписки акту огляду МСЕК 040295 від 06 серпня 2002 року вбачається, що 06 серпня 2002 року безстроково встановлена третя група інвалідності у зв'язку з профзахворюванням та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60%. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1. Визнання права; 2.визнання правочину недійсним; 3.припинення дії, яка порушує право; 4.відновлення становища, яке існувало до порушення; 5.примуслве виконання обов'язку в натурі; 6.зміна правовідношення; 7.припинення правовідношення; 8.відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9.відшкодування моральної (немайнової) шкоди…. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці… Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15.05.1996р. охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров»я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 Закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; - підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; - соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань;тощо. Згідно ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, який діяв на 31 січня 1995 року, тобто час первинного встановлення позивачу втрати працездатності по професійному захворюванню, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно постанови Верховної Ради України від 25.11.1993року № 3415, з 01.12.1993р. по 29.02.1996р. діяла мінімальна заробітна плата у розмірі 60000 крб. Тому суд вважає, що моральна шкода підлягає стягненню з підприємства у розмірі 0,6 грн. х 200 = 120 грн., де 0,6 грн. - розмір мінімальної заробітної плати у переведенні з карбованців у гривні з розрахунку 100000 крб. = 1 грн. Також суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 ч.1 ст. 83 ЦК України 1960року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України. Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. За змістом ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. №9) "Вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем інвалідності та втрати ним працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Суд вважає, що отримавши травму, позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров'я людини найвища соціальна цінність, невід*ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров*я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров*ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60% - хронічний вертеброгенний попереково-крижовий радикуліт у стадії ремісії. Захворювання професійне, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача ПАТ «шахти ім. О.Ф. Засядька» 120 грн.. Доводи представників відповідачів з приводу відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, обґрунтування її розміру суд вважає необґрунтованими, некоректними та такими, що не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. На підставі ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача ПАТ «Шахти ім. О.Ф. Засядька» на користь держави судовий збір у розмірі 114,70 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial