Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач 23.05.2017 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач-1), [PERSON].(надалі Відповідач-2), приватного нотаріуса Каплуна Ю.В. (надалі Відповідач-3), треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за договором купівлі продажу від 05.04.2017, який укладено між Відповідачем - 1 та Відповідачем - 2, останньому передано у власність квартиру [ADDRESS] На момент вчинення даного правочину в даній квартирі були зареєстровані позивач, відповідач -1, треті особи. Позивач вказує, що продаж нерухомого майна було здійснено за 260 456.00 грн. , що вочевидь не відповідає її дійсній вартості. До того, незважаючи на договір купівлі-продажу, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі, з якої намагається виселити колишню дружину та дітей. Посилаючись на норми ст.ст. 215,234 ЦК України, позивач вказує, що оспорюваний правочин містить ознаки фіктивності, тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечила та просила відмовити, з підстав наданих суду письмових заперечень. Відповідач Приватний нотаріус Каплун Ю.В. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення на позов. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Як встановлено судом, за умовами договору купівлі продажу від 05.04.2017 (а.с.7) квартира [ADDRESS] була продана власником [PERSON] [PERSON] 5 квітня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування оформленого у 1996 році, але у зв'язку із втратою оригіналу документу у 2012 році, власником квартири [PERSON] було отримано та зареєстровано у належному порядку Дублікат правовстановлюючого документу. При укладенні правочину 5 квітня 2017 року, всі належні перевірки нотаріусом було зроблено, належність квартири [PERSON] та відсутність будь яких заборон та претензій із боку третіх осіб перевірено. Як вбачається з наданої копії рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2012 шлюб, який укладено між [PERSON] та [PERSON] 26.08.1989 було розірвано. В шлюбі народилось двоє дітей, [PERSON], [PERSON]. Втім, враховуючи наявність договору дарування спірної квартири Відповідачу-1 від 30.03.1996, вищезазначена квартира не відноситься до майна набутого у шлюбі, а є особистою приватною власністю [PERSON], як така що була йомуподарована, [PERSON], як колишня дружина не має давати згоди на її продаж, та не має права на розпорядження вищевказаним майном. У відповідності до ст.. 57 СК України «Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування». Ст. 59 СК України визначає право власника самостійно визначати режим володіння та користування належним йому майном. Основною підставою недійсності укладеного між [PERSON] та [PERSON] правочину, позивачвизначає вартість укладеної угоди та виселення колишньої дружини з дітьми з помешкання, посилаючись на ст.ст. 215, 234 ЦК України. Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Законом встановлено, що вартість об'єкта нерухомості не може бути нижче оціночної вартості такого об'єкта розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону. Порядок оподаткування операцій з продажу об'єктів нерухомого майна встановлений ст.172 Податкового кодексу України. Дохід від продажу об'єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об'єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону (п.172.3 ст.172 ПКУ). Тобто, у відповідності до вимог чинного законодавства України, при укладенні договору купівлі- продажу має бути здійснена оцінка майна, причому ця оцінка має бути зроблена особою уповноваженою на такого роду діяльність, та яка має відповідні що до права виконання, такої діяльності документи. Доказом права проводити оцінку є Сертифікат об'єкта оціночної діяльності, який видає Фонд державного майна України, та свідоцтво про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року№ 358 далі - Постанова № 358) оцінка об'єкта для цілей оподаткування здійснюється виключно суб'єктами оціночної діяльності, які відповідають вимогам Закону про оцінку. Така відповідність підтверджується чинним сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності, виданим Фондом державного майна України, та наявністю відомостей про такого суб'єкта в Державному реєстрі оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності. Однією з визначальних характеристик звіту про оцінку майна, є строк його дії. Відповідно до п. 1 Постанови № 358 строк дії звіту про оцінку може становити не більше ніж шість місяців з дати оцінки. Якщо замовник оцінки має підстави для незадоволення послугами оцінювача та висновком про вартість майна, він вправі ініціювати рецензування звіту про оцінку майна, шо передбачено ст. 13 Закону про оцінку.У висновку про вартість об'єкта оцінки, який став підставою для сплати держмита, при укладенні спірного правочину. та у відповідності до якого зазначена вартість майна у договорі купівлі- продажу присутні наступні дані:дата оцінки: 28.03.2017 року, термін дії звіту про оцінку майна: шість місяців, метод проведення оцінки: порівняльний. Також у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінювачем додані Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача. Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності, та Свідоцтво включення до реєстру суб'єктів оціночної діяльності. Так у відповідності до вимог статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Згідно з приписами ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. У відповідності до ст. 5 цього Закону суб'єктами оціночної діяльності є суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно- правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону. Права, обов'язки та відповідальність суб'єктів оціночної діяльності встановлюються цим та іншими законами. Виходячи із вищенаведеноговсі вимоги Закону щодо укладення договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS] було виконано, підстав для визнання договору недійсним немає. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. В тому числі суд враховує, те що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування, спірне майно є особистою приватною власністю позивача, втому числі позивачем не зазначено, яким чином його право буде відновлено шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦК України, документально підтвердженні понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed