Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач 08 грудня 2015 року звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість по зароботній платі в сумі 11645 грн 54 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1812 грн 20 коп та моральну шкоду в сумі 2000 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21.03.2003 року по 20.10.2015 року він перебував з відповідачем у трудових відносинах. 20.10.2015 року звільнений і зв»язку зі скороченням штату чисельності працівників. При звільненні розрахунок з ним проведений не був. Моральну шкоду позивач обґрунтовував тим, що в зв'язку з невиплатою заробітної плати він та його сім»я була поставлена у скрутне матеріальне становище, що впливало на атмосферу у їх сім»ї та його емоційний стан. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та уточнив в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який просив розрахувати станом на день винесення рішення, про що надав заяву. В іншій частині позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково. Проти стягнення заборгованості по заробітній платі не заперечувала. В іншій частині позовних вимог просила відмовити, посилаючись на письмові заперечення на а.с.20-22. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. У відповідності до положень частити 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПАТ «ЧЕЗАРА» з 21 жовтня 2003 року по 20 жовтня 2015 року (включно), був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП, у зв»язку зі скороченням штату, чисельності працівників. В день звільнення 20.10.2015 року розрахунок з [PERSON] проведений не був. Заборгованість товариства перед [PERSON] із заробітної плати становить 11 645 грн 54 коп, яка не виплачена позивачу і на день винесення судом рішення. Розмір цієї заборгованості сторонами не оспорюється. Також відповідач погоджується з зазначеним позивачем розміром середньоденної заробітної плати 44 грн 20 коп. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Наведені представником відповідача обставини, які призвели до погіршення фінансового стану Відповідачу та спричинили відсутність коштів на рахунках для виплати заробітної плати працівникам, зокрема, такі, як перебування підприємства з 27.08.2008 року по 20.03.2012 року в процедурі банкрутства, невиконання іншими підприємствами зобов»язань щодо розрахунку з Відповідачем за виконану роботу на суму 10 млн.грн, ускладнення політичних та зовнішньоекономічних відносин України з Російською Федерацією, сплата відповідачем коштів за рішенням суду, не виключають вини підприємства в невиплаті звільненому працівникові коштів. Отже, суд робить висновок, що з вини сторони відповідача, не були виплачені позивачу належні йому суми в день звільнення. З твердженнями представника відповідача, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід рахувати з наступного дня звільнення з 21.10.2015 року, суд не може погодитися, оскільки вони суперечать положенню ст.117 КЗпП України, згідно якої середній заробіток виплачується за весь час затримки. В даному випадку, затримка з розрахунком по заробітній платі розпочалася з 20.10.2015 року, так як відповідач повинен був провести розрахунок з позивачем, відповідно до ст.116 КЗпП України, саме в день його звільнення, тобто 20.10.2015 року. Судом враховується і та обставина, що в зв'язку з невиплатою позивачу заборгованості по заробітній платі має місце затримка розрахунку при звільненні протягом 63 днів, тобто з 20.10.2015 року по день постановлення рішення, по 15.01.2016 рік включно. Таким чином, відповідач зобовязаний сплатити позивачу 11 645 грн 54 коп. заборгованості по заробітній платі та 2784 грн 60 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (середньоденний заробіток - 44,20 грн х 63 робочі дні). Відповідно до розяснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» дані суми судом зазначені без утримання податку й інших обов'язкових платежів. При проведенні розрахунку середнього заробітку позивача за час затримки, суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100 з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі № 6-195цс14 від 21.01.2015 року, згідно якої обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходиться до наступного висновку. Відшкодування моральної шкоди за\~ст. 237-1 КЗпП України, передбачено у випадку порушень власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з роз'яснення, викладених в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95р., судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під час судового засідання було достовірно встановлений факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати. Тому, враховуючи обставини справи, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 300 грн. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково. \~Оскільки на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~при зверненні до суду [PERSON] було звільнено від сплати судового збору, судовий збір, відповідно до ч. 3\~ст. 88 ЦПК України, в сумі 974 грн 40 коп. (487,20 + 487,20 за вимоги майнового та немайнового характеру) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial