Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

В червні 2017 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1 500,0 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач не перебувала в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син - [PERSON] , який проживає та перебуває на утриманні позивача. Зазначає, що одразу ж після народження сина відповідач покинув їх та більше в їхньому житті не з`являвся. 14.07.2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , від цього шлюбу у них народився син - [PERSON] .. З моменту народження сина, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує його, не цікавиться здоров`ям дитини, морально та матеріально не підтримує сина. З огляду на зазначене, батько дитини самоусунулася від своїх батьківських обов`язків, не дбає про фізичний та розумовий розвиток свого сина. Провадження у справі відкрито ухвалою від 03.07.2017 р. (суддя Декаленко В.С.). В вересні 2017 р. відповідач подав заперечення на позов, в якому не заперечував проти позбавлення його батьківських прав та просив стягнути стягнути з нього на користь позивачки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно до повноліття сина. Зазначив, що перебуває в скрутному матеріальному становищі, має нерегулярний, мінливий дохід, тривалий час взагалі не працює, перебуває на утриманні свого тестя. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 13.11.2017 року вищевказану справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п.9 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Розгляд справи відбувається в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, проти постановлення заочного рішення не заперечували. Зазначила, що перебувала в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з відповідачем з жовтня 2010 року. З жовтня 2012 року відповідач не проживає з позивачем та сином. На даний час у відповідача інша сім`я. Участі у житті сина не приймає, ухиляється від виконання батьківських обов"язків, не проявляє батьківської турботи, матеріальної допомоги на його утримання не надає, з моменту народження жодного разу не бачився з дитиною, будь-яких перешкод у спілкуванні з сином позивач відповідачу не чинить. Разом з тим, матеріальний стан позивача не дозволяє у повному обсязі забезпечити дитину усім необхідним для його належного та гармонійного розвитку, тому вважає, що відповідач може сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 1 500,00 грн. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд постановляє заочне рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказала, що згідно висновку від 04.09.2018 року орган опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , та позивач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 1 від 01.02.2012 року, та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1152 від 14.07.2015 року. Судом встановлено, що спільна дитина сторін у справі проживає з матір`ю [PERSON] , її чоловіком та їх спільним сином, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . З довідки №23 від 17.02.2017 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно є вихованцем Дошкільного навчального закладу № 77 з 22.08.2016 року. Жодного разу батько [PERSON] не відвідував дитячий садок, не звертався до адміністрації закладу з приводу дитини. Всі питання стосовно виховання та навчання вирішуються лише матір"ю. Позивач у судовому засіданні зазначила, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов"язків, участі у вихованні та утриманні дитини взагалі не приймає, не піклується про його здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, що стало підставою для звернення з даним позовом. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.150 СК України, ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати свою дитини, піклуватися про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, забезпечити одержання ним повної загальної середньої освіти, готувати дитину до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач самоусунувся від виховання малолітньої дитини, стосунків із сином не підтримує, не піклується як батько про свою дитину, не цікавиться станом його здоров`ям, не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, будь-якої матеріальної допомоги на утримання, лікування та розвиток дитини не надає, не виконує своїх батьківських обов`язків. Ухилення від покладених на батьків обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьків батьківських прав як це передбачено ст. 164 СК України. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні достеменно встановлено, що з народження дитини відповідач вихованням не займається, необхідних умов для розвитку дитини не надає, долею та здоров`ям дитини не цікавиться, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, наміру приймати участь у житті дитини не виявляє, маючи при цьому об`єктивну можливість, тим самим свідомо нехтує своїми обов`язками. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у випадку, якщо не забрали дитину з пологового будинку без поважної причини та протягом 6 місяців не виявили щодо неї батьківського піклування. Статтею 8 ч.2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (з останніми змінами), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.09.1991 р., передбачено, що Україна, як держава-учасниця, зобов`язана поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи сімейні зв`язки. На підставі ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З висновку Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.09.2018 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Декларацією прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до вимог ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав є правовим способом захисту прав і інтересів дитини. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується відсутність належної уваги до дитини з боку батька, небажання відповідача та його свідоме ухилення займатися вихованням дитини та матеріально забезпечувати сина, спілкуватися з ним, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Визнання позову відповідачем в цій частині не суперечить закону та не порушую права та інтереси інших осіб. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав є обгрунтованими та заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв"язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ст.166 СК України для відповідача настають правові наслідки позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав не припиняє обов`язку відповідача по утриманню свого сина. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо обов`язку осіб, позбавлених батьківських прав, утримувати дитину» за № 1370-VIIІ від 17.05.2016 року, який набрав чинності 08.06.2016 року, стаття 166 СК України доповнена частиною третьою, якою встановлено, що суд, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Приписами ч. 2 ст.182 СК України (в редакції, яка діє з 08.07.2017 р.) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1, 2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Судом встановлено, що відповідач є людиною працездатного віку, але офіційно не працевлаштований, мешкає окремо від позивача та сина, документів про те, що відповідач має постійний дохід (заробітну плату), суду не надано. Також суд враховує, що рівний обов`язок по утриманню дитини має також і позивач у справі. Суд не приймає до уваги надані відповідачем документи щодо його стану здоров`я, проживання з батьками та позитивної характеристики, оскільки вони не мають правового значення у справі та впливають на висновки суду. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, становить: з 1 липня - 1 944 гривні, з 1 грудня - 2 027 гривень. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільної малолітньої дитини у розмірі 1 500,0 грн. щомісяця. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам сторін та дитини, а також чинному законодавству. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. А відтак, у кожної зі сторін є право на звернення до суду з позовом про збільшення (зменшення) розміру аліментів в разі настання передбачених законом умов. Згідно зі ст.191 СК України аліменти підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 06.06.2017 року. Також з відповідача згідно ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 640,0 грн. (по ставці, що діяла на час звернення позивача до суду), оскільки на підставі ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від його сплати. На підставі п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 6 ст.164 СК України копія рішення після набрання ним законної сили підлягає направленню до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Подільськогорайонного управління юстиції у м. Києві для внесення відмітки до актового запису №1 від 01.02.2012 року про народження дитини. На підставі викладеного, Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, ст.51 ч.2 Конституції України, ст.ст.3, 150, 155, 157,164, 166, 180-182, 184, 191 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved