Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 15.10.2008 року позивач була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду касира, внаслідок чого між сторонами було укладено трудовий договір. Вказаний трудовий договір було розірвано 14.10.2013 року у зв"язку із звільненням позивача за власним бажанням. Однак, при звільненні позивача були порушені її трудові права через недодержання відповідачем вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку, а саме: відповідачем не була виплачена заробітна плата за вересень-жовтень 2013 року. Посилаючись на дані обставини, позивач звернулась до суду за захистом своїх трудових прав з даним позовом, в якому просила суд стягнути з ФОП [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 12 611 грн. 52 коп., крім того, просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 26 559 грн. 36 коп. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що час затримки здійснення відповідачем фактичного розрахунку становить 477 днів (з 14.10.2013 року по 03.02.2015 року). Позивач у судове засідання року не зявилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. \~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. \~\~ Судом встановлено, що позивач була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду касира, на підставі наказу трудового договору від 15.10.2008 року. За власним бажанням позивача, вказаний трудовий договір 14.10.2013 року між сторонами розірвано, та звільнено позивача із займаної посади за ст.38 КЗпП України. Відповідач не провів з позивачем розрахунки та не виплатив усі належні їй при звільнені суми, тому позивач звернулась до суду з даним позовом та її трудові права підлягають захисту шляхом ухвалення судового рішення. Так, відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення позивача відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі за вересень 2013 року та за жовтень 2013 року на загальну суму 1753 грн. 92 коп. Крім того, в день звільнення позивача відповідач відповідно до вимог ст.116 КЗпП України повинен був виплатити компенсацію за невикористану відпустку. Згідно розрахунку заборгованості невиплата компенсації за невикористану відпустку строком на 18 днів становить 5011 грн. 20 коп. Крім того, позивачу не було виплачено кошти за роботу в надурочний час, у вихідні та святкові дні у сумі 5846 грн. 40 коп. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на те, що відповідач розрахунки з позивачем в день її звільнення не провів, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 14.10.2013 року по 03.02.2015 року у сумі 26 559 грн. 36 коп. Згідно роз'яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved