Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 19 березня 2019 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. та зареєстрованого у реєстрі під № 783. У вищезазначеній квартирі зареєстровано відповідачку по справі - [PERSON] , яка є донькою колишньої власниці квартири. На теперішній час, відповідач не мешкає в квартирі вже тривалий час. Після зміни місця проживання відповідач по справі самостійно не оформила зняття з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права власності в повному обсязі та вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Ухвалою суду від 02.08.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 07.10.2019 року. 07.10.2019 року у зв`язку з перебування судді у відрядженні, підготовче засідання відкладено на 04.11.2019 року. 04.11.2019 року до суду з`явилась представник позивача, підготовче засідання відкладене на 14.11.2019 року. 14.11.2019 року у підготовче засідання з`явилися представники сторін, оголошено перерву до 18.11.2019 року. 15.11.2019 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що право власності [PERSON] на зазначену квартиру не підтверджено. 18.11.2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 28.01.2020 року. 28.01.2020 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 18.03.2020 року. 18.03.2020 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 18.06.2020 року. 18.06.2020 року у судове засідання з`явився представник відповідача, оголошено перерву до 06.08.2020 року. 06.08.2020 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 23.11.2020 року. 23.11.2020 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 26.01.2021 року. Ухвалою суду від 23.11.2020 року відмовлено у зупиненні провадження у справі. 26.01.2021 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 06.05.2021 року. 06.05.2021 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 02.08.2021 року. 02.08.2021 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 06.10.2021 року. 06.10.2021 року у зв`язку з неякою сторін, розгляд справи відкладено на 12.11.2021 року. Учасники справи у судове засідання призначене на 12.11.2021 року не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. У матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи за її відсутністю. В клопотанні представник позивача також зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 19 березня 2019 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. та зареєстрованого у реєстрі під № 783. Номер запису про реєстрацію права власності 30763785 від 19.03.2019 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідач не надав суду доказів скасування права власності позивача на вказану квартиру. У вищезазначеній квартирі зареєстровано відповідачку по справі - [PERSON] , що не заперечується відповідачем. Належних доказів реєстрації чи проживання в спірній квартирі неповнолітньої особи суду не надано. Позивач посилається на те, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права власності в повному обсязі та вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, згідно із ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. У відповідності зі ст.7 Закону України „ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки з наданих суду доказів вбачається відсутність відповідачів в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, суд задовольняє позов. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України дійшов до висновку що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім`ї власника цього приміщення. Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистогопроживання і про живання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільнегосподарство. Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації (ВСУ від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16). У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сімї ( Постанова ВСУ №6-158цс14). В такому разі власник житлового приміщення в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Таке правило висловлено у правовій позиції Судової палати V цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16. За таких осбтавин, суд вважає позов [PERSON] обгрунтованим та задовольняє його. На підставі викладеного,

Outcome: approved