Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 05.12.2017 року мотивуючи тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.03.2001 року, додаткової угоди від 24.06.2001 року, акту прийому передачі від 22.06.2001 року, додаткової угоди № 2 від 25.07.2001 року ТОВ «Константа» передала у власність Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод будівлю, що розташована у [ADDRESS], що складається з частини нежитлової будівлі розміром 132, 9 кв. м., введеної в експлуатацію та об'єкту незавершеного будівництва 67% готовності площею 2404,6 кв.м. Частина нежитлової будівлі площею 132,9 кв.м., зареєстрована Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 26.07.2005 року, запис № 434. У 2014 році стало відомо, що приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук Іриною Митрофанівною було посвідчено ряд договорів, згідно яких проводилось відчуження нежитлового приміщення (об'єкта незавершеного будівництва), що знаходиться в [ADDRESS]. Так, за Договіром міни від 08.10.2010 року, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» (засновник [PERSON], [PERSON].) та ФОП [PERSON] у власність ФОП [PERSON] перейшла 1/2 частина нежитлової будівлі незавершеної будівництвом 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS]; за Договіром купівлі - продажу від 14.07.2012 року, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та гр. [PERSON] (номер правочину 5101338 та зареєстрованого в реєстрі № 1623) [PERSON] прийняла у власність 1/2 частину нежитлової будівлі незавершеної будівництвом 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS]; за Договоом купівлі - продажу від 30.11.2012 року, укладеного між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (номер правочину 5346124 та зареєстрованого в реєстрі № 2682) [PERSON] прийняв у власність 67 % нежитлової будівлі незавершеного будівництвом, яка розташована в [ADDRESS] та за Договом купівлі - продажу від 30.11.2012 року, укладеного між гр. [PERSON] та МП «Екорос» (директор [PERSON].) (номер правочину 5346057 та зареєстрованому в реєстрі № 2679) МП «Екорос» прийняв у власність 67 % нежитлової будівлі (незавершене будівництво), яка розташована в [ADDRESS]. При посвідченні Договору міни від 08.10.2010 року номер правочину 4151033, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та ФОП [PERSON] нотаріус в п. 1.4.1 зазначила, що 1/2 частина нежитлової будівлі незавершене будівництво 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], яка є предметом договору міни, належить ТОВ «Спецпромбуд-2006» на підставі дублікату рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.03.2007 року, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 434 в книзі 6 реєстраційний номер 18778873. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року було скасоване рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.03.2007 року, а саме в задоволені позовних вимог ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» відмовлено. При цьому Апеляційним судом в вказаному рішенні від 07.08.2012 року було встановлено, що відповідно до договору від 28.03.2001 року, додаткової угоди від 24.06.2001 року, акту прийому передачі від 22.06.2001 року, додаткової угоди № 2 від 25.07.2001 року ТОВ «Константа» в рахунок погашення заборгованості передала у власність Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод будівлю, що розташована у [ADDRESS], що складається з частини нежитлової будівлі розміром 132, 9 кв. м., введеної в експлуатацію та незавершеного будівництва 67% готовності площею 2404,6 кв.м., а тому, такі обставини не доказуються під час розгляду даного спору. При укладенні та посвідченні договору купівлі-продажу від 14.07.2012 року, номер правочину 5101338, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та фізичною особою [PERSON] (зареєстровано в реєстрі № 1623) нотаріус в п. 2 зазначила, що нежитлова будівля незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], належить ТОВ «Спецпромбуд-2006» на підставі рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2011 року, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 434 в книзі 6 реєстраційний номер 18778873. Рішенням Київського Апеляційного господарського суду від 09.10.2012 року рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2011 року у справі № 13/183-11 скасовано, в позові ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» відмовлено. У липні 2015 року ОП Ужгородський коньячний завод звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Малого Підприємства «Екорос» про визнання недійсним договору міни від 08.10.2010 року, договору купівлі продажу від 14.07.2012 року, скасування державної реєстрації права власності нежитлової будівлі незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS] по 1/4 частині за [PERSON], [PERSON], [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», витребування майна з їх незаконного володіння. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 08.07.2015 року було відмовлено у відкритті провадження у справі в частині правовідносин підсудних господарському суду. Представником позивача в зв'язку з цим було зменшено позовні вимоги. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено. Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 06.09.2016 року, скаргу ОП Ужгородський коньячний завод частково задовольнив, вирішив скасувати державну реєстрацію 1/4 частини права власності об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, розташованої у [ADDRESS] за [PERSON], витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину цього об'єкта на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод. В своєму рішенні суд погодився з доводами позивача зазначивши, що у зв'язку з тим, що рішення судів першої інстанції, на які нотаріус посилався при посвідчені оспорюваних договорів в подальшому були скасовані апеляційними інстанціями - таким чином ТОВ «Спецпромбуд-2006» не мало права відчужувати частки у спірному майні. Було встановлено факт належності спірного приміщення саме ОП Ужгородський коньячний завод що підтверджується як договором від 28.03.2001 року (з додатковими угодами) так і судовим рішенням, яке набрало законної сили. Також, суд зазначив, що при цьому гарантоване законом право власності позивача порушене, а саме відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна, яке зареєстроване за відповідачем [PERSON] порушує право власності ОП Ужгородський коньячний завод на це майно, в зв'язку з чим необхідно скасувати записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, на момент укладення договору міни ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» не мав законних правових підстав на частину нежитлової будівлі об'єкта незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], а тому не мав права проводити з вказаною частиною нежитлової будівлі будь-які дії в тому числі відчужувати, тобто ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки набуло права власності на об'єкт незавершеного будівництва нежитлову будівлю на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано. Тобто, частина нежитлової будівлі об'єкта незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], вибула з володіння ОП Ужгородський коньячний завод не з його волі. В серпні 2017 року ОП Ужгородський коньячний завод звернувся з позовом до [PERSON], ФОП [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», про скасування державної реєстрації права власності нежитлової будівлі незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS] по 1/4 частині за [PERSON], ФОП [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», витребування майна з їх незаконного володіння. Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.08. 2017 року порушено провадження у справі № 911/2382/17 в частині позовних вимог до відповідача ФОП [PERSON] та відповідача Малого підприємства «Екорос», відмовлено у прийнятті позовної заяви в частині позовних вимог до відповідача [PERSON], та призначено розгляд справи в судовому засіданні. За результатами розгляду справи 11.10.2017 року постановлено рішення Господарського суду Київської області, яким позов задоволено повністю та вирішено скасувати державну реєстрацію права власності об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі в БТІ м. Біла Церква за власниками в частках ФОП [PERSON] 1/4 частину нежитлової будівлі, МП «Екорос» 1/4 частину нежитлової будівлі нежитлової будівлі, розташованої Київська область [ADDRESS], витребувати з незаконного володіння від ФОП [PERSON] 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, від МП «Екорос» 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, розташованої: Київська область, [ADDRESS], на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод. Господарський суд Київської області в своєму рішенні наголосив на тому, що належність спірного приміщення саме Орендному підприємству Ужгородський коньячний завод підтверджується як Договором від 28.03.2001 року (з додатковими угодами), так і судовим рішенням, яке набрало законної сили, при цьому, гарантоване законом право власності позивача порушене. Позивач, як власник об'єкту незавершеного будівництва нежитлової будівлі 67% готовності, площею 2404,6 кв. м., розташованої Київська область [ADDRESS], і який вибув з володіння не з його волі, шляхом незаконного та неправомірного вилучення, на підставі ст. 330, 388 ЦК України, просив витребувати від відповідача [PERSON], як останнього добросовісного набувача та володільця майна в частині відповідно до Реєстрів, оскільки є всі необхідні умови та законні підстави як для пред'явлення віндикаційного позову, так і для витребування об'єкту незавершеного будівництва нежитлової будівлі 67% готовності, розташованої Київська область [ADDRESS], з чужого незаконного володіння та скасувати державну реєстрацію права власності 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, яка знаходиться в Київській області, [ADDRESS] за [PERSON]. 07.12.2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті. 06.03.2018 року представник відповідача, [PERSON], [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволені позову мотивуючи тим, що позивач зазначає, що довідався про порушення своїх прав у 2014 році, однак дані твердження не відповідають дійсності, оскільки позивач сам посилається на судові рішення, що були ухвалені ще у 2012 році. Ці судові рішення стосувались майна, яке є предметом позовної заяви. Таким чином, ОП Ужгородський коньячний завод мав всі можливості довідатись про порушення своїх прав, але не звернувся своєчасно до суду. Крім того, позивач ввів суд в оману і зазначив, що про порушення своїх прав довідався лише у 2014 році. 06.03.2018 року представник відповідача, [PERSON], [PERSON] подав до суду відзив із запереченнями проти позову в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Так, позивач зазначає, між ОП «Ужгородський коньячний завод» та ТОВ «Константа» було укладено договір від 28.03.2001 року, відповідно до умов якого Товариство визнає заборгованість перед Заводом в сумі 75 569, 16 грн. і в рахунок погашення заборгованості Товариство передало у власність заводу всю будівлю, що розташована у [ADDRESS]. Згідно додаткової угоди № 2 від 25.07.2001 року у власність було передано об'єкт нерухомості, який складається з частини нежитлової будівлі розміром 132,9 кв.м., яка введена в експлуатацію та незавершеного будівництва нежитлового приміщення готовністю 67% площею 2 404, 6 кв. м. На момент укладення цього договору, чинним законодавством не передбачалося нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що не було введено в експлуатацію та його державну реєстрацію. Відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року, реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти. В зв'язку з цим, реєстрація прав власності на нерухоме майно, яке було предметом договору купівлі-продажу здійснено не було. Як зазначено у позовній заяві, рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року, встановлено, що все спірне нежитлове приміщення готовністю 67% площею 2 404, 6 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] передане у власність ОП «Ужгородський коньячний завод» в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Константа». Тобто, факт належності спірного приміщення саме ОП «Ужгородський коньячний завод» підтверджується як договором від 28.03.2001 року (з додатковими угодами) так і судовим рішенням, яке набрало законної сили. Однак, вмотивувальній частині рішення Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2012 року у справі № 22ц-3162/2012р., яким, як вважає позивач, встановлено обставину належності спірного приміщення ОП «Ужгородський коньячний завод», наведено «...надалі встановлено, що апелянт участі у розгляді справи не брав, до апеляційної скарги надав Договір від 28 березня 2001 року /а.с. 116/, додаткову угоду від 24 червня 2001 року /а.с. 118/, акт передачі прийому незавершеного будівництва від 22 червня 2001 року/а.с. 119/, та додаткову Угоду № 2 від 25 липня 2001 року з яких вбачається, що все спірне нежитлове приміщення готовністю 67% площею 2404,6 кв.м, що розташоване за адресою [ADDRESS] ([ADDRESS]) передано у власність апелянта в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Константа». Вказані докази не були предметом дослідження суду першої інстанції». Отже, із вказаного рішення Апеляційного суду Київської області вбачається, що обставина щодо належності ОП «Ужгородському коньячному заводу» спірного приміщення, судом не встановлена, а тому і не надано цій обставині юридичної оцінки та, навіть, не визначено правовідносин, які склалися на підставі доказів, наданих ОП «Ужгородський коньячний завод». В мотивувальній частині рішення лише зазначено про відповідні докази та те, що вони не були досліджені судом першої інстанції. Більше того, не з'ясовано питання хто є підписантом цих договорів, чому Акт приймання передачі підписано вже іншим директором ТОВ «КОНСТАНТА», а додаткові угоди (укладені через два дні після підписання Акту приймання - передачі) підписні знову особою, що підписувала основний договір. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2007 року, скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року не з тих підстав, що все спірне нежитлове приміщення готовністю 67% площею 2 404,6 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] передане у власність ОП «Ужгородський коньячний завод» в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Константа». Із вказаного рішення Апеляційного суду Київської області вбачається, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05,03.2007 у справі № 2-2723 2007 року скасоване у зв'язку із «... На думку колегії суд першої інстанції застосував правову норму, яка була скасована на момент ухвалення рішення, а ухвалюючи рішення про визнання права власності - вирішив питання про права та обов'язки апелянта, допустив порушення норм процесуального права». Відповідно до ст. 61 Цивільного кодексу Укранської РСР (в редакції, що діяла на час укладення цього Договору від 28.03.2001 року) угода, визнається укладеною під відкладальною умовою, якщо сторони поставили виникнення прав і обов'язків у залежність від обставин, щодо якої невідомо, станеться вона чи ні. В договорі від 28.03.2001 року, на який посилається позивач, як на підставу набуття ним права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, передбачено, що ТОВ «Константа» мала на протязі другого кварталу 2001 року оформити у встановленому законом порядку передачу права власності на об'єкт та передати Заводу всі документи. Надалі, ТОВ «Константа» відтерміновувала виконання цього обов'язку, що підтверджується Додатковою угодою до договору від 28.03.2001 від 25.07.2001 року, відповідно до якої протягом третього кварталу 2001 року Товариство оформляє у встановленому законом порядку права власності на об'єкт та передає Заводу всю документацію по ньому. Жодних документів, які б свідчили про те, що ТОВ «Константа» на момент укладення даного договору мала право власності на об'єкт незавершеного будівництва, позивачем не надано. Позивачем надано суду копію витягу про реєстрацію права власності на частину нежитлової будівлі по [ADDRESS] площею 132,9 кв.м /завершене будівництво/, жодних доказів про реєстрацію за позивачем права власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва 67 % готовності не надано, тоді як діючим законодавством було врегульовано питання щодо реєстрації цього права за наявності відповідних документів, реєстрацію права власності на частину об'єкта, введеного в експлуатацію, позивачем проведено в 2005 році, тобто, до винесення судами вказаних вище рішень щодо визнання права власності на спірний об'єкт за іншою особою. Відповідних документів, які б підтверджували право позивача на об'єкт незавершеного будівництва, також надано не було. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. А тому надана позивачем довідка про те, що з 27.12.2001 року на балансі ОП «Ужгородський коньячний завод» знаходиться об'єкт незавершеного будівництва, що розташований в [ADDRESS], не є доказом права власності позивача на цей об'єкт. Якщо в установленому порядку нерухоме майно не прийняте в експлуатацію, право власності за позивачем не зареєстроване, а зареєстроване за іншими особами відповідачами у справі, то положення статті 387 ЦК України до спірних правовідносин не можна застосовувати. Для застосування даної норми необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. В даному випадку об'єкт нерухомого майна не було введено в експлуатацію, тобто, це майно не набуло статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права. У зв'язку із цим не можна вважати обгрунтованими вимоги про витребування нього майна з володіння відповідачів, оскільки позов про витребування майна на підставі статті 387 ЦК України підлягають задоволенню у випадках, коли у власника (володільця) майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи, залишається право на не майно, в той час як позивач у встановленому законом порядку право власності на новостворене майно не набув. На момент придбання нерухомого майна [PERSON], продавець ([PERSON]) мав належні право установчі документи на об'єкт нерухомості, мав необхідний обсяг право - та дієздатності, тому [PERSON] є добросовісним набувачем цього майна. 06.03.2018 року відповідачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2017 року про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.04.2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2017 року, відмовлено. 08.10.2018 року відповідачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2017 року про відкриття провадження у справі. 26.10.2018 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2017 року. повернуто особі яка її подала. В судому засіданні представник позивача, за довіреністю у справі, адвокат [PERSON], подав письмові пояснення у справі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю у справі, [PERSON] позов не визнав, підтримав викладені у відзиві заперечення та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що за позивачем [PERSON] підприємством Ужгородський коньячний завод ( ідентифікаційний код: 00412122, місцезнаходження: 88014, Закарпатська область, м Ужгород, вул.. Тімірязєва,19) на підставі договору купівлі - продажу від 28.03.2001 року, було зареєстровано право власності на частину нежитлової будівлі, площею 132,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Білоцерківським МБТІ 26.07.2005 року ( а.с. 15) та згідно балансової довідки від 30.06.2015 року ( а.с. 49) з 27.12.2001 року на балансі позивача знаходиться об'єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, що розташоване за адресою [ADDRESS] ( а.с 49). Вказане приміщення належало на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Константа» на підставі свідоцтва про право власності на частину нежитлової будівлі, виданого міським управлінням житлово - комунального господарства на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 314 від 14.11.1996 року, зареєстрованого у Білоцерківському МБТІ у книзі № 6 за № 3434 17.03.1999 року, що підтверджено належним чином завіреною копією свідоцтва ( а.с. 180). А з супровідного листа КП КОР Південне бюро технічної інвентаризації від 15.06.2018 року № 1685 ( а.с 198) вбачається, що рішенням № 314 від 14.11.1996 року було затверджено «акт Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом», який розташований у [ADDRESS]. Таким чином, твердження представника відповідача щодо відсутності у позивача зареєстрованого права власності на вказане нежитлове приміщення спростовують зазначеними доказами, а твердження щодо відсутності, у наданій Білоцерківським МБТІ йому копії свідоцтва відомостей про назву підприємства та підпису керівника органу є надуманими, оскільки вказана копія здійснена з документа датованого 17.03.1999 року, який втратив свою чинність та зі спливом часу свою якість, а право власності на вказане майно 26.07.2005 року було зареєстроване за позивачем у встановлено законодавством порядку. Також, з наданих позивачем доказів ( а.с. 10-13) вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.03.2001 року, додаткової угоди від 24.06.2001 року, акту прийому передачі від 22.06.2001 року, додаткової угоди № 2 від 25.07.2001 року ТОВ «Константа» передала у власність Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод будівлю, що розташована у [ADDRESS], що складається з частини нежитлової будівлі розміром 132, 9 кв. м., введеної в експлуатацію та об'єкту незавершеного будівництва 67% готовності площею 2404,6 кв.м., що також було встановлено рішенням апеляційного суду Київської області від 06.09.2016 року, яке набрало законної сили 06.09.2016 року ( а.с. 30-36). Також, рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року , яке набрало законної сили 07.08.2012 року ( а.с. 20-21) було встановлено, що все спірне нежитлове приміщення готовністю 67%, площею 2 404, 6 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], передане у власність ОП Ужгородський коньячний завод в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Константа». Отже, факт належності спірного приміщення саме ОП Ужгородський коньячний завод підтверджується як договором від 28.03.2001 року (з додатковими угодами) так і судовими рішеннями, які набрали законної сили. Наведені правочини щодо передачі права власності на спірний об'єкт є чинними та не визнані судом недійсними. З матеріалів справи ( а.с. 41-48) вбачається, що за Договором міни від 08.10.2010 року, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та ФОП [PERSON], останній набув у власність 1/2 частини нежитлової будівлі незавершеної будівництвом 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS]; за Договіром купівлі - продажу від 14.07.2012 року, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та гр. [PERSON], остання набула у власність 1/2 частину нежитлової будівлі незавершеної будівництвом 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS]; за Договоом купівлі - продажу від 30.11.2012 року, укладеного між гр. [PERSON] та гр. [PERSON], останній набув у власність 67 % нежитлової будівлі незавершеного будівництвом, яка розташована в [ADDRESS] та за Договом купівлі - продажу від 30.11.2012 року, укладеного між гр. [PERSON] та МП «Екорос» (директор [PERSON].), МП «Екорос» набув у власність 67 % нежитлової будівлі (незавершене будівництво), яка розташована в [ADDRESS]. В п. 1.4.1 Договору міни від 08.10.2010 року, номер правочину 4151033, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та ФОП [PERSON], зазначено, що 1/2 частина нежитлової будівлі незавершене будівництво 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], яка є предметом договору міни, належить ТОВ «Спецпромбуд-2006» на підставі дублікату рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.03.2007 року ( а.с. 16-19), зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 434 в книзі 6 реєстраційний номер 18778873. Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.03.2007 року було скасовано, а в задоволені позовних вимог ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» відмовлено ( а.с. 20-21). В п. 2 Договору купівлі-продажу від 14.07.2012 року, номер правочину 5101338, укладеного між ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» та [PERSON] зазначено, що нежитлова будівля незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS], належить ТОВ «Спецпромбуд-2006» на підставі рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2011 року ( а.с. 22-25), зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 434 в книзі 6 реєстраційний номер 18778873. Однак, рішенням Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2012 року, яке набрало законної сили ( а.с. 185-188), рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2011 року скасовано, а в позові ТОВ НВП «Спецпромбуд-2006» відмовлено. Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Київської області від 06.09.2016 року, яке набрало законної сили 06.09.2016 року ( а.с. 30-36) було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 04.03.2016 року в частині вирішення позовних вимог щодо скасування реєстрації права власності і витребування майна з незаконного володіння та в цій частині ухвалено рішення, яким позов ОП Ужгородський коньячний завод задоволено, скасовано державну реєстрацію 1/4 частини права власності об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, розташованої у [ADDRESS] за [PERSON], витребувано з незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину цього об'єкта на користь ОП Ужгородський коньячний завод. В серпні 2017 року ОП Ужгородський коньячний завод звернувся з позовом до [PERSON], ФОП [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», про скасування державної реєстрації права власності нежитлової будівлі незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS] по 1/4 частині за [PERSON], ФОП [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», витребування майна з їх незаконного володіння. Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.08. 2017 року порушено провадження у справі № 911/2382/17 в частині позовних вимог до відповідача ФОП [PERSON] та відповідача Малого підприємства «Екорос», відмовлено у прийнятті позовної заяви в частині позовних вимог до відповідача [PERSON], та призначено розгляд справи в судовому засіданні. 11.10.2017 року рішенням Господарського суду Київської області ( а.с. 37-40) вказаний позов задоволено повністю та ухвалено скасувати державну реєстрацію права власності об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі в БТІ м. Біла Церква за власниками в частках ФОП [PERSON] 1/4 частину нежитлової будівлі, МП «Екорос» 1/4 частину нежитлової будівлі нежитлової будівлі, розташованої Київська область [ADDRESS], витребувати з незаконного володіння від ФОП [PERSON] 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, від МП «Екорос» 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, розташованої: Київська область, [ADDRESS], на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В Постанові пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11). Верховний суд України в Узагальненні «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року роз'яснив, що на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Таким чином, позивач як власник об'єкту незавершеного будівництва нежитлової будівлі 67% готовності площею 2404,6 кв. м., розташованої за адресою: Київська область, [ADDRESS], і який вибув з володіння позивача не з його волі, шляхом незаконного та неправомірного вилучення, має право на підставі ст. 330, 388 ЦК України, витребувати від відповідача [PERSON], як останнього добросовісного набувача та володільця майна, а саме: 1/4 частини об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки наявні усі умови та законні підстави як для пред'явлення віндикаційного позову та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння. Зважаючи на те, що відповідачем право власності на спірне майно зареєстровано в установленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення відповідно до ст. 16 ЦК України необхідно шляхом скасування державної реєстрації права власності на 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], згідно ч. 2ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину об'єкта незавершеного будівництва нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод. Представник відповідача заперечуючи проти позову додав докази в їх підтвердження ( а.с 81-108), з яких вбачається що між компанією «Константа», як замовником та МП «Екорос», як підрядником, було укладено договір про спільне будівництво кафе на 24 місця по вулиці Театральній /Торгова площа/, та були складені акти виконаних робіт по будівництву кафе на 24 місця з офісом, однак дані документи не підтверджують право власності МП «ЕКОРОС» на спірні приміщення, оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року та Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2012 року спростовуються будь-які доводи стосовно даного будівництва саме МП «ЕКОРОС», що також встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 06.09.2016 року, в якому вказано на те, що гарантоване законом право власності позивача порушене, а саме відповідно до даних Державною реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна, яке зареєстроване за відповідачем, порушує право власності ОП Ужгородський коньячний завод на це майно. Також, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в зв'язку з чим відмовити у задоволенні позову. Так, представник відповідача посилається на те, що позивач знав про порушення своїх прав ще у 2012 році, оскільки посилається на рішення судів, предметом яких було спірне майно. Однак, суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки з рішення апеляційного суду Київської області від 07.08.2012 року вбачається, що позивачем було подано апеляційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2007 року у справі, в якій ОП Ужгородський коньячний завод та відповідач [PERSON] не були сторонами, а договір купівлі - продажу спірного приміщення, на підставі якого [PERSON] набув у власність майно, був укладений 30.11.2012 року, тобто після ухвалення апеляційним судом Київської області рішення від 07.08.2012 року. Також, ОП Ужгородський коньячний завод не був стороною у справі за позовом ТОВ НВП «»Спецпромбуд- 2006» до МП «Екрос», у справі № 13/183-11, що вбачається з рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2011 року та постанови Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2012 року. З рішення апеляційного суду Київської області від 06.09.2016 року вбачається, що ОП Ужгородський коньячний завод у липні 2015 року звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Малого Підприємства «Екорос» про визнання недійсним договору міни від 08.10.2010 року, договору купівлі продажу від 14.07.2012 року, скасування державної реєстрації права власності нежитлової будівлі незавершеного будівництва 67% готовності, яка розташована в [ADDRESS] по 1/4 частині за [PERSON], [PERSON], [PERSON], Малого Підприємства «Екорос», витребування майна з їх незаконного володіння. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 08.07.2015 року було відмовлено у відкритті провадження у справі в частині правовідносин підсудних господарському суду. Представником позивача в зв'язку з цим було зменшено позовні вимоги, відповідно до яких просив: визнати недійсним договір купівлі - продажу від 14.07.2012 року між ТОВ НВП «Спецпромбуд - 2006» [PERSON] та скасувати державну реєстрацію парва власності об'єкта незавершеного будівництвом нежитлової будівлі, розташованої у [ADDRESS] за [PERSON], витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину цього об'єкта на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2016 року у задоволені позову відмовлено. Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 06.09.2016 року, скаргу ОП Ужгородський коньячний завод частково задовольнив. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ( ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 , ч.3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з даного позову, позивач вказує на те, що він дізнався про порушення своїх прав відповідачами у 2014 році, у липні 2015 року він звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів, якими було відчужено майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить ОП Ужгородський коньячний завод, а з позовом про скасування реєстрації права власності, витребування з незаконного володіння вказаного майна, позивач звернувся 05.12.2017 року. Отже, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку, тому підстав для відмови у задоволення позову суд не вбачає. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved