Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Новобузької районної ради Миколаївської області про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 13417,37 грн., суми індексації за період з листопада 2012 року по серпень 2014 року у сумі 1716,08 грн., моральної шкоди - 5000 грн., компенсації за затримку виплати заробітної плати - 49574,04 грн. Свої позовні вимоги мотивував тим, що з 23.07.2984 року на підставі наказу № 32-К від 23.07.1984 року був призначений на посаду начальника відділу капітального будівництва. З 03.02.2012 року на підставі контракту до 09.11.2012 року був начальником КП «Відділ комунального будівництва», однак 08.02.2012 року захворів і 13.08.2012 року написав заяву про звільнення. 09.11.2012 року - контракт було достроково розірвано, до трудової книжки позивача 05.11.2012 року було внесено запис про його звільнення із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. Однак при звільненні і до розгляду справи по суті йому не виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 13417,37 грн., яка утворилась в період з травня 2012 року по жовтень 2012 року. Представник позивача неодноразово уточнювала позовні вимоги та 07.05.2015 року в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті надала остаточну уточнену позовну заяву в якій позовні вимоги по справі позивач пред'являє лише до ліквідаційної комісії КП «Відділ капітального будівництва» та просив з підстав викладених у позовній заяві стягнути з відповідача ліквідаційної комісії КП « Відділ капітального будівництва» на його користь грошові кошти в наступних розмірах: заборгованості по заробітній платі в сумі 13417,37 грн., суми індексації за період з листопада 2012 року по серпень 2014 року у сумі 1716,08 грн., моральної шкоди - 5000 грн., компенсації за затримку виплати заробітної плати - 49574,04 грн. Ухвалою суду від 07.05.2015 року в якості співвідповідача було залучено КП «Відділ капітального будівництва». У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шелудченко Н.О., уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів Гафурова Н.А., яка є головою ліквідаційної комісії КП «Відділ капітального будівництва» та тимчасово виконувачем обов'язків начальника КП «Відділ капітального будівництва» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволені позову відмовити. Пояснила, що 03.02.2012 року позивач по справі уклав контракт з органом управління майном - Новобузькою РДА., який не є договором між працівником та роботодавцем, оскільки за змістом прав та обов'язків сторін він не відповідає визначенню поняття трудового договору. Новобузьке КП «Відділ капітального будівництва", згідно до Статуту, є самостійною юридичною особою, з наданими йому правами та обов'язками юридичної особи. Нарахування та своєчасна виплата заробітної плати позивачу, під час дії контракту, укладеного 03.02.2012 року, є обов'язком керівника КП «Відділ комунального будівництва» за рахунок коштів, які дане підприємство мало заробляти. Позивач по справі, в період своєї роботи на посаді начальника КП «Відділ капітального будівництва», не забезпечив беззбитковість роботи підприємства, не надавав фінансові плани та звітність про виконання показників, передбачених контрактом. Що було умовою проведення йому оплати за контрактом. Крім того на даний час відсутні основні засоби та кошти на рахунках відповідача КП «Відділ капітального будівництва для погашення кредиторської заборгованості, а відповідно до п.5 ст.112 ЦК України, вимоги які не можуть бути задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 03.02.2012 року було укладено контракт між позивачем та Новобузькою РДА Миколаївської області в особі голови [PERSON] про те, що [PERSON] наймається на посаду начальника КП «Відділ капітального будівництва» на термін з 03 квітня 2012 року по 01 січня 2013 року. (а.с.20-22). Однак 13.03.2012 року позивач звернувся до голови Н-Бузької РДА Миколаївської області із заявою про звільнення у зв'язку із виходом на пенсію з 15 серпня 2012 року (а.с.17) в наслідок чого 09.11.2012 року відповідно до угоди між цими ж сторонами контракт було достроково розірвано з 05.11.2012 року. (а.с.19), Крім того, судом встановлено, що відповідно до записів № 12 та №13 в трудовій книжкі позивача [PERSON], останній в період укладення вищезазначеного контракту, перебував на посаді начальника Новобузького КП «Відділу капітального будівництва» з 23.07.1984 року (а.с.7-8) Як видно із припису № 14-20-012/0049-0027 від 11.06.2013 року ТДІ з питань праці у Миколаївській області (а.с.23), довідки від 26.07.2013 року вих. № 20, виданої головою ліквідаційної комісії Гафуровою Н.А. (а.с.11), рекомендації постійної комісії районної ради від 26.07.2013 року № 21(а.с.9), довідки від 13.08.2014 року вих. № 3, виданої головою ліквідаційної комісії Гафуровою Н.А. (а.с.6) при звільнені позивача з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 13417 грн 37 коп. 09.11.2012 року було надано рекомендацію №3 постійної комісії Новобузької районної ради Миколаївської області (а.с.33)., а 29.11.2012 року прийнято рішення Новобузької районної ради Миколаївської області про припинення шляхом ліквідації КП «Відділ капітального будівництва» (а.с.64) Однак до цього часу дане комунальне підприємство не ліквідовано, що підтверджується як рекомендацією постійної комісії Новобузької районної ради Миколаївської області від 17.07.2014 року №3 (а.с.13), інформацією Новобузької РДА Миколаївської області від 10.04.2014 року за № 232-04-04 (а.с.14), так і поясненнями самої голови ліквідаційної комісії Гафурової Н.А. в судовому засіданні. Оскільки КП «Відділ капітального будівництва» в даний час не ліквідовано, не виключено з реєстру юридичних осіб, внаслідок чого не вважається припиненим і на підставі ст. 96 ЦК України повинен самостійно відповідати за своїми зобов'язаннями усім належним йому майном. Згідно ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 3 Статуту КП «Відділ капітального будівництва» підприємство є юридичною особою з дня його державної реєстрації, має самостійний баланс, поточний, розрахунковий та інші рахунки в банках, печатку, штамп із своїм найменуванням, атрибути необхідні у діяльності підприємства. Відповідно до п. 6.3 вказаного Статуту керівник підприємства самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює штатний розпис за узгодженням власника майна. П.7.3Статуту встановлено, що керівник обирає форми і системи оплати праці. За таких обставин суд приходить до висновку, що у позові до ліквідаційної комісії КП «Відділ капітального будівництва» слід відмовити, оскільки вона не являється належним відповідачем за даним позовом. Разом з тим суд приходить до висновку, що з КП «Відділ капітального будівництва» на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 13417 грн 37 коп. Ч.6 ст. 95 КЗпП України передбачає, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством, яка здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Виходячи із розрахунку, який надав позивач, з урахуванням індексу споживчих цін ( за даними держстандарту) приріст індексу споживчих цін за період невиплати доходу за грудень 2012 року складає 12,79 %, а відповідно сума компенсації ( 13417,37 * 12,79%) складає 1716 грн 08 коп. Будь-яких доказів, які б спростовували вказану суму індексації заробітної плати представником відповідача суду не представлено. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Тому, суд приходить до висновку, що з КП «Відділ капітального будівництва» на користь позивача слід стягнути індексацію заробітної плати в сумі 1716 грн 08 коп. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Статтею 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк, коли працівник може звернутися до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Своїм рішенням від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений, оскільки розрахунок з ним не проведено до цього часу. Однак, суд бере до уваги, що протягом тривалого часу позивач був керівником КП « Відділ капітального будівництва». Відповідно до Статуту підприємства ( затвердженого в новій редакції ще в 2006 році) п.6.4 - керівник підприємства несе повну відповідальність за стан та діяльність підприємства; розпоряджається коштами та майном. Відповідно п.7.3 Статуту джерелом коштів на оплату праці є частина доходу, одержаного в результаті господарської діяльності підприємства. Однак, невдовзі після звільнення позивача із займаної посади, а саме 29 листопада 2012 року було прийнято рішення про ліквідацію КП «ВКБ», і як видно із виступу першого заступника голови Н-Бузької РДА Миколаївської області (а.с.9), що за період роботи ліквідаційної комісії встановлено, що на балансі комунального підприємства відсутні основні засоби, малоцінний інвентар та кошти на рахунках в банках. Тобто, невиплата позивачу заробітної плати при звільнені, виникла саме внаслідок його дій, як директора підприємства, оскільки він не вжив належних заходів для формування фонду заробітної плати, а тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку доводам позову, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу розумності та справедливості. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 5000 грн., які суд вважає необгруновано завищеними. Проте, суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, та оцінює її у розмірі 500 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial