Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] вінницької державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є онукою [PERSON]. 06.07.1999 року помер її батько [PERSON], про що 08.07.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міської ради Вінницької області видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 1842. 12.08.2007 року помер її дід [PERSON], про що 13.08.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про смерть, актовий запис №2273. У звязку із смертю батька та діда відкрилась спадщина, яка знаходиться в м. Вінниці по вул.. Айвазовського, 29. Упродовж строку, який наданий законом для прийняття спадщини, позивач не подавав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки не була юридично обізнаною щодо до строків на подання заяви про прийняття спадщини. На підставі вищенаведеного позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, з підстав наведених в позовній заяві, вказала, що має брата [PERSON] Олексанлддра Сергійовича, який є інвалідом дитинства- страждає на ДЦП, про те недієздатним не визнаний. Залучений до участі по справі в якості відповідача [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог - наданн [PERSON] додаткового часу для подання заяви про прийняття спадщини після смерті дідуся. Відповідач [PERSON] міської радив судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій зазначив, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду та просить справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій зазначив, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду та просить справу розглянути без його участі. Головуючий дослідив матеріали справи: -копія паспорта [PERSON] серії АТ 070601 (на а.с. 4); -копія свідоцтва про смерть [PERSON] від 13.08.2007 року, який помер 12.08.2007 року, про що 13.08.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про смерть, актовий запис №2273 (на а.с. 5); -витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 СК України (на а.с. 6), відповідно до якого [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]; -копія свідоцтва про смерть [PERSON] від 08.07.1999 року, який помер 06.07.1999 року, про що 08.07.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міської ради Вінницької області видано свідоцтво про смерть, актовий запис №1842 (на а.с. 7); -копія свідоцтва про народження [PERSON] серії ІІІ АМ №430910 (на а.с. 8), відповідно до якого батьком [PERSON] є [PERSON]; -копія свідоцтва про шлюб серії І-АМ №141233 (на а.с. 9), відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище у звязку із одруженням на «Гаєвська»; -копія свідоцтва про право на спадщину за законом (на а.с. 10-11), відповідно до якого спадкоємцями майна гр. [PERSON], померлого 06.07.1999 року, є в рівних частках кожний: дружина гр. [PERSON], діти: [PERSON], [PERSON], батько [PERSON]; -постанова [PERSON] вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 349/02-31 від 14.02.2017 року (на а.с. 12), відповідно до якої відмовлено [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщина, яка знаходиться в м. Вінниці по вул. Айвазовського, 29. Вказані докази суд вважає належними та допустимими. Так, в судовому засіданні встановлено, що батько позивача [PERSON] помер 06.07.1999року. Спадкоємцями після його смерті були дідусь позивача - [PERSON] , брат [PERSON] , позивач та [PERSON] Дідусь [PERSON] , які і інші спадкоємці спадкували частку житлового будинку, яка належала батькові позивача і якій на разі позивач проживає. Дідусь позивача [PERSON] помер 12.08.2007 року . Позивач має право на спадкування в плорядку представлення про те прожива.чи частці спадкового майна своєчасно не подала заяви про прийняття спадщини. [PERSON] не був зареєстрований в [INFO] в м. вінниці - частка якого є спадковис майном. ЇЇ бран [PERSON] також проживає у вказаному будинкуі є інвалідом дитинства, має обов"язкову частку у спадкуванні. Позивач своєчасно не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини через те, що була молодою людиною, буда необізнана в області права, навчалась та не занала, що її ждідусб не був зареєстрований в будингку , який є частково спадковим майном. Постановою [PERSON] вінницької державної нотаріальної контори відмовлено у вчиненні нотаріальної дії № 349/02-31 від 14.02.2017 року (на а.с. 12), відповідно до якої відмовлено [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщина, яка знаходиться в м. Вінниці по вул. Айвазовського, 29. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Частина 1 статті 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановлено статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). Згідно розяснень що містяться в абз.6 п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами України під час розгляду справ прецедентної практики ЄСПЛ як правового джерела. Правова природа взаємовідносин між Державою та громадянином з приводу майнових правовідносин викладена в нормах [PERSON] протоколу до конвенції Про захист прав людини, яка ратифікована Україною 17.07.1997 та містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Виходячи із прецедентної практики ЄСПЛ у разі наявності спору між державним органом і громадянином, з приводу майнових правовідносин орган правосуддя повинен виносити рішення, із найсприятливішими за змістом наслідками для громадянина. Поряд з цим, ст. 1 [PERSON] протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 [PERSON] протоколу Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Серед іншого, встановлюється наявність спірної ситуації. При цьому, коли питання суспільної користі дійсно виникає у справі, ЄСПЛ вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (див. рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»). Отже, оскільки ідеологія ст.1 [PERSON] протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. Враховуючи вищевикладене, поновлення строків на звернення до нотаріуса про оформлення спадщини є юридичним вираженням сприяння особі (спадкоємцю) у встановленні майнового права на майно, що залишилось після смерті спадкодавця, отже за змістом відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ та нормам ст. 1 [PERSON] протоколу Конвенції про захист прав Людини. Отже, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та знаходить підстави для визначення позивачу додаткового строку у два місяці, для прийняття спадщини, проте вони не підлягають до задоволення в частині вимог до відповідачів [PERSON] міської ради, [PERSON] [PERSON] державної нотаріальної контори з наступних підстав. Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 СК України (на а.с. 6), вбачається, що померлий [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], який в свою чергу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (на а.с. 10-11), мав двох дітей, оскільки визначено, що спадкоємцями майна гр. [PERSON], померлого 06.07.1999 року, є в рівних частках кожний: дружина гр. [PERSON], діти: [PERSON], [PERSON], батько [PERSON]. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тобто, із вищенаведеного вбачається, що спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], [PERSON]. Як зазначено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідачами у справі про визначення особі додаткового строку є спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини За клопотанням позивача судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: partial