Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 4 876 859, 20 гр. боргу за договором позики. В рахунок погашення частини боргу просить звернути стягнення на заставне майно: автомобіль марки PORSCE модель CARRERA S, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, який належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві 14.03.2009 року, та автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель CL 65AMG, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, який належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого ВРЕВ-6 УДАІ м. Києва 27.05.2010 року, шляхом продажу вказаних автомобілів з публічних торгів відповідно до Закону України « Про виконавче провадження». Посилається в позові на те, що 29 серпня 2011 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики, за умовами якого він надав відповідачу в борг 3 760 000, 00 гр. 17 січня 2012 року між ними був укладений Договір про внесення змін №1 до Договору позики, яким з відповідачем була досягнута згода про продовження строку повернення позики до 31 липня 2012 року. Протягом березня 2014 року - листопада 2015 року відповідач повернув йому частину богу в розмірі 269 991, 00 гр. Решта суми не повернута і на сьогоднішній день сума боргу становить 3 490 009, 00 гр. Пунктом 6 Договору позики при його укладенні вони досягли згоди, що в разі прострочення повернення коштів відповідач має сплатити пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний день прострочення. Виходячи з цього, невиконання відповідачем умов договору, просить задовольнити позов, стягнути з відповідача суму боргу, 1 078 412, 78 гр. пені, а також на підставі ст.625 ЦК України стягнути 88 636, 66 гр. річних та 219 800, 76 гр. інфляційних втрат. Представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Встановлено, що 29 серпня 2011 року між сторонами був укладений Договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу в борг 3 760 000, 00 гр. 17 січня 2012 року сторонами був укладений Договір про внесення змін №1 до Договору позики, яким сторони продовжили строк виконання відповідачем боргових зобов»язань до 31 липня 2012 року. 29 серпня 2011 року в якості забезпечення виконання відповідачем зобов»язань за Договором позики між сторонами були укладені два Договори застави рухомого майна, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за якими відповідач передав позивачу в заставу два транспортні засоби: PORSCE модель CARRERA S тип: легковий купе, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, та MERCEDES-BENZ, модель CL 65AMG, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, які належать йому на праві власності. За змістом договорів сторони оцінили заставне майно у 1 440 000, 00 гр. та 2 800 000, 00 гр. Представник позивача суду пояснив, що протягом березня 2014 року - листопада 2015 року відповідач повернув позивачу частину богу в розмірі 269 991, 00 гр. / а.с. 11 - 24 / Решта суми не повернута до цього часу. З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача в судовому засіданні надав суду оригінал Договору позики, наявність якого у нього є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов"язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Пунктом 6 Договору позики при його укладенні сторони досягли згоди, що в разі прострочення повернення коштів відповідач має сплатити пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний день прострочення. З розрахунку позивача вбачається, що пеня ним була нарахована за 11 місяців - з листопада 2015 року до вересня 2016 року в розмірі 1 078 412, 78 гр. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторони в судовому засіданні підтвердили і це підтверджується Договором, предметом договору позики була національна валюта. З розрахунку позивача, перевіреного судом, вбачається, що сума інфляційних витрат від простроченої відповідачем суми позики становить 219 800, 76 гр., а 3% річних - 88 636, 66 гр. Відповідач у судовому засіданні даних розрахунків не спростовував. Враховуючи викладене вище, невиконання відповідачем умов укладеного з позивачем Договору позики, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими. Відповідно до п.п.2.1.2 Договорів застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави в момент настання терміну виконання заставодавцем зобов»язань, забезпечених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. За змістом ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом даної норми закону звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-1080цс15 від 03 лютого 2016 року, який, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковим для суду. Враховуючи викладене вище, суд вважає обгрунтованими і вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет застави в рахунок часткового погашення боргу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved