Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач 16 жовтня 2019 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд: усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом вселення його в квартиру [ADDRESS] та зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою; встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: у користування [PERSON] виділити жилу кімнату під цифрою 2, площею 12,4 кв.м., що максимально відповідає частці в праві власності на квартиру; у користування [PERSON] виділити жилу кімнату під цифрою 3, площею 15,3 кв.м., що перевищує її частку в праві власності на квартиру; в загальному користуванні залишити: кухню - 6,43 кв.м., санвузол - 2,4 кв.м., коридор - 4,9 кв.м., кладовку - 0,37 кв.м., балкон - 0,84 кв.м., судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до 23 травня 2014 року сторони перебували у шлюбі, під час шлюбу 30.08.2004 року позивач придбав спірну квартиру та за рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.08.2017 року, у справі №333/2820/17, сторонам належить по Ѕ частині спірної квартири. Однак відповідач перешкоджає позивачу в користуванні спірною квартирою, змінила замки на вхідних дверях та не пускає його до квартири. Угоди про порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками не досягнуто. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 29.10.2019 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05.02.2020 року призначено по справі будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинене. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17.09.2020 року відновлено провадження у цій справі. 30.09.2020 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020р., за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, наступним чином: - у користування [PERSON] , виділити із розрахунком компенсації від відповідача, приміщення №2 - жилу кімнату (згідно плану квартири у технічному паспорті), площею 12,4 кв.м; - у користування [PERSON] виділити, приміщення №3 - жилу кімнату площею 12,4 кв.м. з урахуванням новоутвореного коридору між приміщеннями №№ 1, 2, 3 та балкон; - в загальному користуванні залишити приміщення №1 - коридор, приміщення №4 - кухня, приміщення №5 - санвузол, приміщення - новоутворений коридор між приміщеннями №№ 1, 2, 3; - згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020р. зобов`язати виконати в квартирі [ADDRESS] , переобладнання, витрати на яке покласти на сторони в рівних частках, згідно додатку №1 висновку експерта №230/231-20: улаштувати перегородку із дверним отвором у кімнаті - приміщення №3, між коридором (приміщення №1) та кімнатою (приміщення №2), для забезпечення площі новоутвореної кімнати (приміщення №3) - 12,4 кв.м.; - стягнути з [PERSON] компенсацію, згідно варіанту №1 по питанню №1 висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020р. за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, в розмірі 11638,66 грн.; - судові витрати в загальному розмірі 7812,90 грн., зі сплати судового збору та оплати висновку експерта №230/231-20 від 01.09.2020р. за результатами комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по справі №333/6037/19, покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні заявлені та уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно на належним чином, причини не явки суду не відомі. Заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи суду не надала. В попередніх засіданнях заперечувала проти задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважав за належне розглянути справу по суті позовних вимог, враховуючи, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2004 року зареєстрованого у реєстрі за №1379, позивач придбав спірну квартиру. Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 травня 2014 року у справі №333/2250/14-ц, яке 23 травня 2014 року набуло законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22 серпня 2017 року у справі №333/2820/17, яке 04 вересня 2017 року набуло законної сили, за позовом того самого позивача до того самого відповідача про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку, що є у спільній сумісній власності, була поділена між сторонами спірна квартира як об`єкт спільного сумісного майна подружжя, зокрема за позивачем визнано право власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2018 року вбачається, що позивач зареєстрував за собою Ѕ частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] . З технічного паспорту №3671604 вбачається, що спірна квартира складається із двох прохідних кімнат № 3 площею 15,3 кв.м. та №2 площею 12,4 кв.м. Встановлені обставини сторонами не оспорюються та визнаються. Із заяви про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що позивач 23 жовтня 2019 року звертався до Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та просив внести в ЄРДР відомості про скоєння [PERSON] , кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, яка відповідно талону-повідомлення єдиного обліку зареєстровано за №259986. Як вбачається із листа №10974/15/04-19 від 18.11.2019 року відповідач перешкоджає мешканню у Ѕ частині спірної квартири відповідачу, шляхом зміни замків на вхідних дверях. В ході проведення перевірки було встановлено, що склад кримінального правопорушення відсутній. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною 3 ст. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] перешкоджає у користуванні власністю позивачу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про зобов`язання [PERSON] не здійснювати перешкод у користуванні позивачем спірним житловим приміщенням та вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном, не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] №235662596 від 07.12.2020 року, вбачається, що відносно останньої відомості щодо речових прав та прав власності на нерухоме майно відсутні. З викладеного вбачається, що [PERSON] в розумінні ст.ст. 334, 358 ЦК України на сьогодні не є співвласником спірної квартири. Висновком комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року, встановлено, що визначити порядок користування квартирою згідно якого: [PERSON] буде виділена житлова кімната № 2, площею 12,4 кв.м., а [PERSON] - кімната № 3 , площею 15,3 кв.м., а інші приміщення залишені у спільному користуванні сторін, відповідно до часток співвласників, не можливо, у зв`язку з тим, що житлова кімната № 3 - прохідна, не ізольована. Через житлову кімнату № 3 здійснюється вхід до житлової кімнати №2. Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] можливо тільки виконавши часткові перепланування, які зазначені в дослідницькій частині та зображені на схемі, яка додається. Наданий варіант порядку користування квартирою не відповідає часткам співвласників у праві власності на вказану квартиру, що становлять по 1/2 частці у кожного. Після визначення викладеного порядку користування квартирою [ADDRESS] ідеальна частка [PERSON] буде збільшена за рахунок наявності в кімнаті №3 балкону площею 0,84 кв.м., тому грошова компенсація, яку повинен сплатити співвласник буде складати 11638,66 грн. У висновку наведені два можливі варіанти порядку користування квартирою [ADDRESS] з відступом від ідеальних часток співвласників. Так, для визначення порядку користування спірною квартирою експертом запропоновано здійснити наступні переобладнання згідно додатку №1 та додатку №2 висновку комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №230/231-20 від 01.09.2020 року: - улаштувати перегородку із дверним отвором у кімнаті (прим.3) між коридором (прим. 1) та кімнатою (прим. 2) для забезпечення площі новоутвореної кімнати -12,4 кв.м. таким чином після виконання вказаного переобладнання співвласникам буде забезпечена однакова житлова площа. Відповідно до вказаних варіантів порядку користування частки власності будуть змінені за рахунок балкону та зменшення площі новоутвореного коридору за рахунок встановлення перегородки. На даний час розрахувати загальну площу квартири після вказаного переобладнання та описаних відмінностей для встановлення часток не надається за можливе. Висновок експерта є одним із доказів у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Тобто, позивач як власник частини квартири, має право на користування нею, виходячи із його частки в праві спільної часткової власності на квартиру, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. В даній справі спірні правовідносини стосуються поділу квартири, а не встановлення порядку спільного користування нею. При цьому відсутні підстави для зобов`язання виконати в спірній квартирі переобладнання та стягнення компенсації. Тому у задоволенні позовних вимог в цій частині [PERSON] слід відмовити. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині вселення позивача у спірну квартиру в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат необхідно здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial