Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним акту, визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок. В процесі розгляду справи позивач уточнював свої позовні вимоги, шляхом викладення позовної заяви в новій редакції. Позовні вимоги викладені в заяві в остаточній редакції від 31.06.2018 року. Свої вимоги позивач мотивував тим, що працював та був членом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Шевченка з 1993 року та був включений до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). 29.10.2003 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області прийнято Розпорядження №438 про виділення земельних ділянок особам, які мають право на земельну частку (пай) і були пропущені за основними списками. Виділено за рахунок земель резерву Гореницької та Петрушківської сільських рад земельні ділянки 34 особам, в тому числі і позивачу. Дане Розпорядження прийнято на підставі статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08.08.1995№ 720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». 22.12.2005 року Розпорядженням №678 внесено зміни до розпорядження №438, за яким виділено в рахунок невитребуваних земельних ділянок земель колективної власності КСП ім. Шевченка, рілля: № 121, 128, 232, 327, 345, 346, 470, 476, 495, 506, 572, 573, 616, 686, 730 та земель резерву Гореницької та Петрушківської сільських рад особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком, згідно додатку. Доручено керівнику апарату Києво-Святошинської районної державної адміністрації провести збори по розподілу вищезазначених невитребуваних земельних ділянок між особами. 23.12.2005 року протоколом зборів членів КСП ім. Т. Шевченка земельні ділянки були розподілені. Позивачу виділено земельну ділянку під № 802. 03.12.2007 року Розпорядженням № 806 внесені зміни до розпоряджень № 438 та № 678, яким п.2-1 викладено в наступній редакції: «Виділити за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельні ділянки особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком згідно додатку». 25.12.2007 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація надала позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельні ділянки, розподілені 23.12.2005 року, тобто на земельну ділянку № 802 . 29.02.2008 року з ДП «Київський інститут землеустрою» підписано договір про складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Проект землеустрою на виділену позивачу земельну ділянку був розроблений, отримано всі погодження у відповідних органах державної влади та присвоєно кадастровий номер [NUMBER] . Проте, проект землеустрою було повернуто. Як вбачається з листа ДП «Київського науково-дослідного та проектного інституту землеустрою» № 01/10-05/572 від 7.11.2016 року причиною повернення було те, що на земельній ділянці позивача була сформована інша земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER] . В подальшому, дана ділянка була розділена на 22 земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . Як позивач дізнався пізніше, 7 грудня 2012 року Києво-Святошинська РДА прийняла розпорядження № 3266 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] , а 12 грудня 2012 року Києво-Святошинська РДА прийняла розпорядження № 4304 про затвердження проекту та передачу у власність спірної земельної ділянки [PERSON] 18 грудня 2012 [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності серії [NUMBER] . 22 грудня 2012 року [PERSON] продав спірну земельну ділянку [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Марчук К.В.. 29 грудня 2012 року Києво-Святошинська РДА прийняла розпорядження № 3377 про зміну цільового призначення земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва. 29 грудня [PERSON] до приватного нотаріуса Марчук К.В. подано заяву про поділ земельної ділянки [NUMBER] . на 22 вищевказані земельні ділянки. Позивач стверджував, що Києво-Святошинська РДА Київської області не мала права приймати жодних розпоряджень про передачу спірної земельної ділянки іншим особам, оскільки позивач є єдиним законним власником земельної ділянки. Крім того, позивач зазначав, що під час виготовлення Проекту землеустрою його земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер [NUMBER] . Даний кадастровий номер погоджено в Управлінні земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 01.04.2008 року. На момент присвоєння даного кадастрового номеру діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель. Проте, в даному Порядку не передбачено підстав для скасування такого номеру. З 2010 року набрав чинності Тимчасовий порядок присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, за яким позначка на титульному аркуші проекту землеустрою з визначеним кадастровим номером свідчила про внесення відомостей до автоматизованої системи. 7.07.2011 року прийнято Закон України «Про державний земельний кадастр», за статтею 16 якого кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно. Тому позивач вважав, що законних підстав для скасування кадастрового номеру [NUMBER] не було. Також позивач вказував на те, що частину спірної земельної дялнки було відчужено, а саме 30.07.2014 року земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] , [NUMBER] [PERSON] були продані [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом Мурзак С.О. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] просив: -визнати незаконним розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 3266 від 07.12.12 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту [PERSON] ; - визнати незаконним розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 3404 від 12.12.12 в частині затвердження проекту та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту [PERSON] . - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] 12 грудня 2012 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322240001011244, серії [NUMBER] . - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі № 3239, скасувавши його державну реєстрацію та право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , - визнати незаконним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської РДА № 3777 від 29.12.12 про затвердження проекту землеустрою відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального в частині земельної ділянки розміром 2,000 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район , Гореницька сільська ради , на ім`я [PERSON] , - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] 29 грудня 2012 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322240001045505, серії [NUMBER] , - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] . - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Мурзак С.О., скасувати номер запису про право приватної власності (в державному реєстрі прав) 6510086 та право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мурзак С.О., скасувати номер запису про право приватної власності (в державному реєстрі прав) 6509373 та право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , - скасувати державну реєстрацію земельних ділянок та відомості про державну реєстрацію речового права [PERSON] на земельні ділянки кадастрові номери [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , які утворились в результаті поділу земельної ділянки [NUMBER] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] . проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. В судове засідання відповідачі Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляло. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відведення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. За статтею 7 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляється землевпорядними організаціями, погоджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною адміністрацією і затверджується на зборах більшістю власників земельних часток (паїв). У проекті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) визначаються місце розташування земельних ділянок, їх межі та площі сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), їх цільове призначення, дії обмежень (обтяжень) у використанні, цільове призначення. Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Результат розподілу оформляється відповідним протоколом та затверджується відповідною сільською, селищною чи міською радою або державною адміністрацією і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). При цьому, слід зазначити, що розроблення документації із землеустрою не є правовстановлюючим документом, спрямованим на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків сторін (п.2.2. Постанови пленуму ВГСУ від 17 травня 2011 року №6). Порядок вирішення можливості особи реалізувати своє право на земельну частку у випадку виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) передбачено Постановою Кабінету Міністрів України № 122 від 04.02.2004 року «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)». Пунктом 3 даної Постанови передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Відповідно до вимог ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації; право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Статтею 81 ЗК України встановлено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював та був членом колективного сільськогосподарського підприємства імені Т.Шевченка. 29 жовтня 2003 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області на підставі вимог статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08 серпня 1995 року за №720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» прийняла розпорядження №438 про виділення земельних ділянок особам, які мають право на земельну частку (пай). 22 грудня 2005 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням №678 про внесення змін до розпорядження №438, за яким виділено в рахунок невитребуваних земельних ділянок земель колективної власності КСП імені Шевченка, рілля: № 121, 128, 232, 327, 345, 346, 470, 476, 495, 506, 572, 573, 616, 686, 730 та земель резерву Гореницької та Петрушківської сільських рад особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком, згідно додатку. Доручено керівнику апарату Києво-Святошинської районної державної адміністрації провести збори по розподілу вищезазначених невитребуваних земельних ділянок між особами. 23 грудня 2005 року протоколом зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства імені Т.Шевченка земельні ділянки були між ними розподілені. Позивачу виділена земельна ділянка під № 802 відповідно до викопіювання проекту формування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Як вбачається з матеріалів справи, даний проект погоджено начальником управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, начальником відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської РДА Київської області, та головою Гореницької сільської ради. 03 грудня 2007 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням №806 про внесення змін до розпорядження №438 та №678, яким п.2-1 викладено в наступній редакції: «Виділити за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельні ділянки особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком згідно додатку». 05 грудня 2007 року за № 07-34-5658 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Передбачено, що розглянувши клопотання 36-ти громадян працівників реформованого КСП ім. Шевченка, які були пропущені в додатку до державного акта на право колективної власності КСП ім. Шевченка, відповідно до ст.118 та п.12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, районна державна адміністрація надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 36-ти працівникам реформованого КСП ім. Шевченка (згідно додатку), без урахування агровиробничих груп грунтів у рівних частинах кожному, які були пропущені в додатку до державного акта на право колективної власності КСП ім. Шевченка, за рахунок земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад для ведення особистого селянського господарства. Згідно відповіді Києво-Святошинської районної державної адміністрації №07-21/995 від 04.04.2016 року розпорядження №806 від 03 грудня 2007 року є чинним. Відповідно до договору № 2303, укладеного 29.03.2008 року між замовником гр. [PERSON] та ДП «Київський інститут землеустрою» (Виконавець) останній бере на себе зобов`язання щодо складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У наданому позивачем та дослідженому судом проекті землеустрою містяться наступні документи: заява [PERSON] від 08.11.2006 року на ім`я голови Києво-Святошинської РДА з проханням передати йому у власність земельну ділянку, виділену згідно розпорядження райдержадміністрації від 22 грудня 2005 року № 678 та протоколу жеребкування від 23 грудня 2005 року; протокол зборів по розподілу земельних часток (паїв) членів КСП ім. Шевченка від 23.12.2005 року, відповідно до якого [PERSON] розподілено ділянку № 802; заява [PERSON] від 02.09.2006 року на ім`я голови Києво-Святошинської РДА про згоду на виділення йому земельної частки (паю); дозвіл Києво-Святошинської РДА від 05.12.2007 року на розробку проекту землеустрою працівникам реформованого КСП ім. Шевченка зі списком працівників, у якому [PERSON] зазначений під номером 9; розпорядження Києво-Святошинської РДА від 03.12.2007 року № 806 про виділення за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельних ділянок особам, які мають право на земельну ділянку (пай) за списком, у якому передбачений [PERSON] ; повідомлення Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі від 01.04.2010 року № 6622 про те, що згідно державної статистичної звітності (форма 6-зем) земельна ділянка площею 1,9766 га, яка відводиться [PERSON] у власність відноситься до земель запасу сільської ради, з них під ріллею богарною - 0,1675 га, під ріллею зрошеною - 1,8091 га; викопіювання з проекту формування території Гореницької сільської ради, кадастровий план, у яких зазначена площа земельної ділянки, яка передається у власність [PERSON] - 1,9766 га; інші документи, що стосуються виділення [PERSON] земельної ділянки площею 1,9766 га. Листом № 01/10-05/572 від 07.11.2016 року ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» повідомлено, що відповідно до укладеного договору від 29.02.2008 № 2303 підприємство розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до даних Публічної кадастрової карти в межах земельної ділянки, що відводилась у власність гр. [PERSON] , сформована інша земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] , у зв`язку з чим замовнику було відмовлено у реєстрації земельної ділянки на підставі розробленої документації із землеустрою. Окрім цього, листом № 01/10-05/511 від 03.18.2017 року ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» повідомлено, що роботи згідно договору від 29.02.2008 № 2303 виконувалися протягом 2008-2011 років. Розроблена документація із землеустрою передана замовнику та підписано Акт здачі-прийняття робіт згідно договору від 29.02.2008 року. Відповідно до пункту 3.1. Договору подання технічної документації на погодження проводиться замовником і здійснюється за його рахунок. За терміни проведення погодження та затвердження документації виконавець відповідальності не несе. Частиною 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Суд бере до уваги, що позивачем не надано доказів направлення для затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Також суд зазначає на недоведеність позивачем обставин про відсутність законних підстав для скасування кадастрового номера [NUMBER] . Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника. Така ж норма передбачена ст.114 ч.2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012. Позивач вказував, що кадастровий номер [NUMBER] був присвоєний 01.04.2008 року. Однак жодного доказу про здійснення державної реєстрації речового права на земельну ділянку позивачем не надано. При цьому позивачем не заперечується та не спростовується, що відповідно до наказу Головного Управління Держземагенства у Київській області № 10-11772/15-14-сг від 17.11.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,5051 га (кадастровий номер [NUMBER] ) для ведення особистого селянського господарства. Судом досліджено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області площею 0,5051 га, складений у 2008 році ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». У проекті, в числі інших, містяться наступні документи: заява [PERSON] від 08.11.2006 року на ім`я голови Києво-Святошинської РДА з проханням передати йому у власність земельну ділянку, виділену згідно розпорядження райдержадміністрації від 22 грудня 2005 року № 678 та протоколу жеребкування від 23 грудня 2005 року; протокол зборів по розподілу земельних часток (паїв) членів КСП ім. Шевченка від 23.12.2005 року, відповідно до якого [PERSON] (№ 25 списку) розподілено ділянку № 802; заява [PERSON] від 02.09.2006 року на ім`я голови Києво-Святошинської РДА про згоду на виділення йому земельної частки (паю); дозвіл Києво-Святошинської РДА від 05.12.2007 року на розробку проекту землеустрою працівникам реформованого КСП ім. Шевченка зі списком працівників, у якому [PERSON] зазначений під номером 9; розпорядження Києво-Святошинської РДА від 03.12.2007 року № 806 про виділення за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельних ділянок особам, які мають право на земельну ділянку (пай) за списком, у якому передбачений [PERSON] (№ 9 списку); довідка Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі від 14.06.2010 року № 9431 про те, що згідно державної статистичної звітності (форма 6-зем) земельна ділянка площею 0,5051 га, яка відводиться [PERSON] у власність відноситься до земель запасу сільської ради, склад угідь земельної ділянки - рілля; викопіювання з проекту формування території Гореницької сільської ради, кадастровий план, у яких зазначена площа земельної ділянки, яка передається у власність [PERSON] - 0,5051 га; інші документи, що стосуються виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,5051 га. Представник позивача не заперечував проти факту отримання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,5051 га (кадастровий номер [NUMBER] ) на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до пункту 3 ч.3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). Суд критично ставиться до пояснень представника позивача про те, що позивачу надавалися на підставі вищезазначених розпоряджень Києво-Святошинської районної державної адміністрації дві земельні ділянки на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства площею 1,9766 га та 0,5051 га у різних місцях, так як у вказаних розпорядженнях площа ділянки не зазначена, а також відсутня інформація та докази про виділення [PERSON] двох земельних ділянок. Також відсутня заява чи інші звернення [PERSON] про виділення йому двох земельних ділянок в різних місцях. Вищевказані земельні ділянки площею 1,9766 га та 0,5051 га мають одинаковий склад угідь. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 22 грудня 2005 року № 678, протоколу зборів по розподілу земельних часток (паїв) членів КСП ім. Шевченка від 23.12.2005 року, дозволу Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 05.12.2007 року на розробку проекту землеустрою працівникам реформованого КСП ім. Шевченка, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03.12.2007 року № 806 про виділення за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельних ділянок особам, які мають право на земельну ділянку (пай) [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0,5051 га (кадастровий номер [NUMBER] ) на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства, чим реалізував своє право на земельну частку (пай), як колишній член колективного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Шевченка. У свою чергу, суд не вбачає підстав для висновку про порушення вимог закону при винесенні Києво-Святошинською районною державною адміністрацією розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 3266 від 07.12.12 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту [PERSON] , розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 3404 від 12.12.12 в частині затвердження проекту та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту [PERSON] . Позовні вимоги про визнання недійсними та скасування цих розпоряджень не підлягають задоволенню. А так, як інші позовні вимоги є похідними від вищезазначених, то вони також не підлягають задоволенню. У ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування стоків позовної давності. Позовна заява [PERSON] подана до Києво-Святошинського районного суду 11.11.2016 року, тобто більше як через 3 роки після прийняття оскаржуваних розпоряджень Києво-Святошинської районної державної адміністрацієї. Згідно вимог ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом-встановлюються судом. Відповідно до вимог ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями, і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Згідно вимог ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. Слід зазначити, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 3 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог. З огляду на викладене, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторною спору, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача [PERSON] подано суду заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог у справі. При цьому слід зазначити, що сплив позовної давності за позовними вимогами у справі, про застосування якої ним було заявлено, є самостійною підставою для відмови судом у задоволенні позову. Представник позивача проти затосування наслідків спливу позовної давності заперечувала. Зазначала, що позивачу не було відомо про порушення його прав. Про необхідність звернення до суду з даним позовом йому стало відомо лише після поверенення проекту землеустрою ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», яке листом № 01/10-05/572 від 07.11.2016 року повідомило, що відповідно до даних Публічної кадастрової карти в межах земельної ділянки, що відводилась у власність гр. [PERSON] , сформована інша земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] . Раніше інформацію про порушення його прав позивач отримати не міг. Разом з тим, позивач не надав суду доказів на спростування фактів, викладених у листі ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 01/10-05/511 від 03.18.2017 року про те, що розроблена документація із землеустрою відповідно до укладеного договору від 29.02.2008 № 2303 передана замовнику згідно Акту здачі-прийняття робіт від 19.12.2011 року. Приймаючи до уваги, що інших доказів про те, коли позивач дізнався, чи міг дізнатися про наявність оспорюваних ним рішень Києво-Святошинської районної державної адміністрації, позивачем не надано і ним не надано доказів поважності пропущення ним строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, та поновити його, суд вважає, що заява про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності підлягає задоволенню. Однак, при цьому суд враховує те, що за змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про застосування наслідків її спливу зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити не через сплив строків позовної давності, а у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 158 ЦПК України суд також вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, що були застосовані ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed