Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з первісним позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи свій позов тим, що з 17 грудня 1988 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. В період шлюбу, а саме 28 жовтня 2003 року, вони придбали 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири, на час її придбання, становила 26700 гривень, право власності сторони оформили в БТІ м. Золотоноша на ім»я [PERSON]. На даний час, сторони шлюб розірвали та бажають розділити майно. [PERSON] неодноразово пропонувала [PERSON] добровільно вирішити питання про поділ квартири, яка є їх спільною сумісної власністю, але останній не згоден з тим, що квартира є їхньою спільною сумісною власністю, вважає її своїм особистим майном, тому просить суд визнати спірну квартиру його особистим майном у зустрічному позові. Крім того, в зустрічному позові [PERSON] просить також суд зобов»язати його колишню дружину не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, оскільки та не впускає його в квартиру та виселити її з квартири. [PERSON] - позивачка за первісним та відповідачка за зустрічним позовом, її представник [PERSON] в судовому засіданні просили суд здійснити розподіл квартири [ADDRESS], виділивши кожній із сторін по ? частині квартири. Вони вважають спірну квартиру спільним сумісним майном, оскільки вона придбана [PERSON] в інтересах сім»ї на кошти отримані від продажу частини будинку [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що йому було подаровано матір»ю [PERSON] 12/25 частин будинку [ADDRESS]. Згодом дану частину будинку він продав [PERSON], який був власником іншої частини будинку та розпочав у ній підприємницьку діяльність: відкрив підприємство ритуальних послуг та розташував цех по виготовленню трун. Таке сусідство йому не подобалося, було шумно, оскільки в іншій половині будинку пиляли, стукали, гуркотіли, та й з моральної точки зору було важко, постійно носили труни. Власник іншої частини будинку - [PERSON] розумів, що створює йому та його сім»ї незручності, тому запропонував велику ціну за його частину будинку, а саме 8000 долларів США. Дану суму він вважає завищеною ціною, в дійсності будинок стільки не коштував, його оцінили так як вказано в договору купівлі-продажу в 11500 гривень. [PERSON] заплатив більше, як компенсацію за принесені йому та його сім»ї незручності, він навіть надав гроші раніше, ніж уклали договір купівлі-продажу частини будинку, бо розумів, що вони повинні знайти та придбати інше житло. Він не хотів продавати частину будинку, але його змусили обставини, проживати там далі було неможливо. Придбавати квартиру він також не хотів, бо йому більше подобалося проживати в приватному будинку, на землі, але тоді не знайшли жодного варіанту, який би влаштовував, тому змушені були придбати квартиру. Продаючи частину будинку, в договорі купівлі - продажу вказали, що продали частину будинку за 11500 гривень, оскільки це була його дійсна вартість і ще для того, щоб сплатити державне мито в меншому розмірі. Також, [PERSON] додав, що вважає спірну квартиру своїм особистим майном, оскільки куплена за рахунок коштів, які отримав від продажу частину будинку, що йому подарувала мати. Всі поліпшення, які були здійснені у спірній квартирі, він робив разом із сином, його колишня дружина не приймала в цьому ніякої участі, навпаки, занедбала квартиру, оскільки не є гарною господинею та накопичила борги за комунальні послуги. На даний час, борги сплачує його мати, в квартирі якої більше року він змушений проживати, бо [PERSON] не впускає його до власної квартири. Просив суд виселити його колишню дружину із своєї квартири та зобов»язати не чинити йому перешкод у проживанні в даній квартирі. Представники [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] зустрічний позов підтримали, просили суд задоволити його в повному об»ємі, а в задоволенні первісного позову просили позивачці відмовити. Представники суду пояснили, що [PERSON] не має ніякого відношення до квартири [ADDRESS]. Дана квартира куплена за кошти від продажу частини будинку [ADDRESS], що була власністю [PERSON] Остання подарувала зазначену частину будинку своєму синові. [PERSON] за власні кошти та власними силами зробила в цій частині будинку косметичний ремонт. Її невістка [PERSON] нічого не робила по господарству, занедбала будинок: на час його продажу там бігали щурі, були значні борги за комунальні послуги. Частину будинку у них придбав [PERSON] та розмістив там ритуальне підприємство «Анубіс». Від продажу частини будинку [PERSON] отримав 8000 долларів США, до матеріалів справи додані розписки про отримання коштів. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] придбав за 6000 долларів США, тобто від продажу будинку залишилося ще 2000 долларів, якими розпорядилася [PERSON], витративши їх казна на що, не порадившись із чоловіком, при цьому не витративши жодної копійки на ремонт придбаної квартири, яка була також в занедбаному стані. Лад у новій квартирі наводив [PERSON] із сином та його мати [PERSON], остання також надавала кошти на вирівнювання стелі у великій кімнаті. За час проживання в квартирі [ADDRESS] сторони замінили вхідні двері та вікна в трьох кімнатах, поставили лічильники на воду, зробили електричне опалення. Представники ствердили, що [PERSON] нічого не робила на власні кошти, бо ніде не працювала. Ніде не працюючи, позивачка також не виконувала і своїх обов»язків щодо виховання дітей належним чином, не змогла привити дітям основних понять про сім»ю і, як наслідок - позбавлення старшого сина сторін по справі батьківських прав відносно його малолітньої доньки. На даний час відповідач у власній квартирі не проживає, його додому не впускає колишня дружина, а старший син, навіть, бив його, часто [PERSON] спав у під»їзді, що бачили сусіди. [PERSON] змушена була надати синові притулок у власній квартирі. Представники [PERSON] просили суд визнати за останнім квартиру [ADDRESS] особистою власністю та зобов»язати його колишню дружину не чинити перешкод у користуванні власною квартирою, а [PERSON] - виселити. Представник органу опіки та піклування Ізгагіна І.С. в судове засідання не з»явився, але надала суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, приходить до висновку, що, як первісний, так і зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, при цьому суд виходить з наступного. У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - закріплено в ст. 60 Сімейного кодексу України. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 Сімейного Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 17 грудня 1988 року вступила в шлюб з відповідачем по справі [PERSON], який був зареєстрований Золотоніським райвідділом ЗАГС Черкаської області, змінивши прізвище на „[PERSON]". Відповідно до договору дарування від 29 грудня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарувала [PERSON] 12/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в [ADDRESS]. Дана частина будинку була зареєстрована в Черкаському об'єднаному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою, приватною власністю чоловіка, дружини є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Виходячи з вищезазначених норм , 12/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в [ADDRESS] був особистою приватною власністю [PERSON] . Як вбачається з договору купівлі-продажу частини будинку серії ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON] - [PERSON] продав, а [PERSON], що діяла від імені неповнолітньої дочки [PERSON], придбала 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , правочин вчинено за 11500 гривень, які представник покупця передала [PERSON] до підписання цього договору. Згідно копії договору купівлі-продажу серія ВАР № 726430 від 28 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що [PERSON] в період шлюбу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Продаж зазначеної квартири провадився за 26 700 гривень. Відповідно до копії витягу реєстрації права власності на нерухоме майно серії ЯАА № 121974, виданого Золотоніським виробничим підрозділом ЧООБТІ від 05.11.2003 року, вбачається, що власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу є [PERSON]. Сутність вищевикладеного дає підстави стороні [PERSON] твердити, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений на два дні раніше від укладення договору купівлі-продажу 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS], тому спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. Але, суд критично оцінює такі твердження [PERSON] та її представника [PERSON], оскільки в п.3 договору купівлі-продажу частини будинку серії ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року прямо зазначено, що представник покупця передала покупцю до підписання цього договору повністю грошові кошти в сумі 11500 гривень. Також, з розписок [PERSON] від 05 серпня та 28 жовтня 2003 року вбачається, що кошти від продажу частини будинку [PERSON] були отримані раніше, а отже суд приходить до висновку , що саме за них було придбано квартиру. Суд також критично ставиться до тих тверджень представників [PERSON], що вартість квартири [ADDRESS] була оплачена [PERSON] з власних коштів, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу частини будинку серії ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року ціна правочину становила 11500 гривень, а пояснення самого [PERSON] свідчать про те, що фактична вартість частини будинку - засвідчена в договорі купівлі-продажу, а решта отриманих коштів від [PERSON] - це компенсація за створені незручності всім членам сім»ї. Отже, кошти в сумі 11500 гривень від продажу частини будинку суд вважає особистими коштами [PERSON] та визначає частку квартири, що є особистою власністю [PERSON]. При визначенні частки квартири, що є особистою власністю [PERSON] суд враховує також той факт, що [PERSON] майже ніде не працювала, не надала суду доказів щодо трудового стажу, при цьому, знаходячись вдома, належним чином не виховувала старшого сина, внаслідок чого останній позбавлений батьківських прав відносно своєї малолітньої дочки, особистий вклад в утримання майна ( на вимогу суду не надала на вимогу суду жодного доказу щодо витрат для здійснення поліпшень у квартирі), враховуючи той факт, що у спільній квартирі зареєстровані та проживають спільні діти колишнього подружжя, шляхом математичних розрахунків та виходячи з принципів розумності та справедливості, суд визнає 60% відсотків або 3/5 частини квартири - особистим майном [PERSON]. Оскільки суд визнає 3/5 частини квартири особистим майном [PERSON], то решта 2/5 - спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] в розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Крім того, відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»зазначив у п. 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Отже, враховуючи вищевикладене, шляхом здійснення математичних розрахунків, суд виділяє у власність кожному із колишнього подружжя - [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частині квартири [ADDRESS], як частку у спільному сумісному майні подружжя. Враховуючи, що даним рішенням суду 3/5 частини вищезазначеної квартири визнано особистим майном [PERSON] , то суд йому виділяє 4/5 частини цієї квартири. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо зобов»язання [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні спірною квартирою, то суд вважає, що ці вимоги підлягають до задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] не впускає свого чоловіка у власну квартиру. Даний факт ствердили в судовому засіданні обидві сторони у справі, крім того, даний факт ствердили також свідки - сусіди сторін: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітня донька сторін [PERSON] Даний факт пояснюється також і тим, що [PERSON] через здійснення перешкод у користуванні квартирою більше року проживає у квартирі своєї матері [PERSON] Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про виселення із спірної квартири [PERSON], то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки суд виділив [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] Що стосується стягнення судових витрат, то відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», судовий збір з позовів майнового характеру стягується у розмірі 1% від ціни позову. Як вбачається із матеріалів даної цивільної справи предметом спору є квартира [ADDRESS], вартість якої згідно договору купівлі-продажу серія ВАР № 726430 від 28 жовтня 2003 року становить 26700 гривень, тому кожна сторона повинна сплатити судовий збір, як при зверненні до суду з первісним, так і зустрічним позовом, в сумі 267 гривень. З платіжних квитанцій, які є в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] сплатила при зверненні до суду судовий збір в сумі 214,71 гривень, при цьому не доплативши в дохід держави 52 гривні 29 копійок, а [PERSON] сплатив 229,41 гривень, не доплативши в дохід держави 37 гривень 59 копійок . Тому, суд стягує з сторін у дохід держави вищезазначені суми. Щодо стягнення судових витрат, то суд керується нормами ст. 88 ЦПК України, де визначено, що якщо позов задоволено частково, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається із судового рішення, первісний та зустрічний позови задоволені частково у співвідношенні 4/5 до 1/5, тому [PERSON] повинна сплатити 1/5 судових витрат за первісним позовом, а [PERSON] 4/5 частини, за зустрічним позовом - навпаки. Отже, кожній із сторін, на користь один одного, до стягнення підлягають рівні суми, тому суд їх не стягує.

Outcome: approved