Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 26.01.2016 р. до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», [PERSON] про визнання кредитних правовідносин недійсними. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.01.2013 року між його дружиною [PERSON] та АТ «Дельта Банк» був укладений договір №002-20904-150113 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п.1.3. зазначеного договору Банк надає клієнту Кредит шляхом відкриття Клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 100 000 грн. та на день укладення цього Договору встановлює ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 50 000 грн. 29.08.2013 року АТ «Дельта Банк» відповідно до заяви №003-20560-290813 його дружині [PERSON] було надано також ліміт кредитної лінії у розмірі 38 600 грн. на 364 днів. Отримавши кредитні кошти його дружина [PERSON] віддала їх під розписку своєї матері, а його, як чоловіка, ніхто не проінформував про укладення договорів з АТ «Дельта Банк». А отже, дозволів на укладення договорів з АТ «Дельта Банк» Позивач не надавав і тільки після дзвінка співробітників АТ «Дельта Банк» у жовтні 2015 року дізнався про кредитні правовідносини його дружини з АТ «Дельта Банк», яка своїми діями поставила свою сім`ю у скрутне матеріальне становище. Вважає, що АТ «Дельта Банк» згідно ст. 65 СК України зобов`язаний був проінформувати Позивача про отримання коштів його дружиною і отримати від Позивача письмову згоду на укладання кредитних договорів. В зв`язку з цим просить суд визнати недійсним Договір №002-20904-150113 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Визнати недійсною заяву №003-20560-290813. Застосувати до сторін подвійну реституцію. Стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір. Позивач в судове засідання з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача 1 в судове засідання з'явилася, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у даному випадку укладались не кредитні договори, а договори на відкриття кредитних карток з відновлювальною кредитною лінією. Кошти надавались позивальнику для власних потреб, і у відповідності до ст. 65 СК України згода іншого з подружжя не отримувалась, оскільки даний правочин є дрібним побутовим. Також, посилалась на Лист Національного банку України від 18.08.2004 року N 18-111/3249-8378 «Про деякі питання застосування Цивільного кодексу України в банківській діяльності» де дано роз'яснення дрібного побутового правочину. Відповідач 2 - позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила задовольнити. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При розгляді справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який 08.10.2011 р. зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 727. 15.01.2013 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк» був укладений договір №002-20904-150113 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п.1.3. зазначеного договору Банк надає клієнту Кредит шляхом відкриття Клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 100 000 грн. та на день укладення цього Договору встановлює ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 50 000 грн. 29.08.2013 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк» було укладено заяву № 003-20560-290813 з лімітом кредитної лінії 38600,00 грн. на строк ліміту кредитної лінії 364 календарних дні. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Зазначені правові норми не застосовуються до правовідносин сторін, оскільки вони регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання кредиту, оскільки оспорювані договора є угодами про отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для [PERSON], як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Як зазначено в п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосувань судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Також Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України висловленої по справі № 6-55цс12 від 19 червня 2013 року договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого із членів подружжя. Позивачем невірно сприйнято та оцінено своє пра во як одного з подружжя, передбачене ст. 65 СК України щодо надання згоди під час укладання оспорюваних договорів між АТ „Дельта Банк" та його дружиною, оскільки ст. 65 СК України визначає відносини між подружжям виключно з підстав розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності. Тобто, коли одним з подружжя вчиняється правочин, наслідком якого є розпорядження вже існуючим спільним майном. В даному випадку оспорювані договора не є правочинами щодо розпорядження об'єктом спільної власності, адже з укладенням цих договорів ніяке спільне майно не вибувало із власності позивача та відповідача 2, а навпаки були надані кошти у вигляді кредиту, що є фактом набуття майна, а не розпорядження ним. Тобто ч. 2 ст. 65 СК України повинна тлумачитись не окремо, а в контексті ч. 1 цієї статті і взагалі ст. 65 СК України в цілому, щодо предметного регулювання. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи вищевказане, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 215 ЦК України до даних правовідносин та для задоволення позову.

Outcome: dismissed