Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У вказаній квартирі зареєстрований позивач, його дружина та їх дочка. Проте [PERSON] , з 2005 року не проживає за вказаною адресою та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає, оскільки мешкає у іншій країні. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинять. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою створює певні складнощі позивачу у розпорядженні квартирою, який несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.06.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 25.08.2020 та 17.09.2020 від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби Covid-19 та не в змозі прибувати у судові засідання, проти задоволення позову не заперечує. Також зазначила, що вона дійсно з 2005 року не мешкає за зазначеною адресою, а мешкає у Федеративній республіки Німеччина, надавши письмові докази. Позивач в судове засідання, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є власником нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 28.09.2001, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстровано в реєстрі за №2199, реєстраційний напис Запорізького міського бюро технічної інвентаризації, запис в реєстровій книзі №237 за реєстровим номером №36426 (а.с.8) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2015(а.с.7). Позивач зареєстрований та мешкає у вказаній квартирі з 05.02.2002, що підтверджується копією паспорта позивача серія [NUMBER] виданого Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 21.03.1996 (а.с.5) та копією довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР про реєстрацію місця проживання особи №04-28/5-3490 від 27.05.2020 (а.с.6). Відповідач [PERSON] є донькою позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 30.10.1974, запис №2175, де в графі батько зазначений позивач [PERSON] (а.с. 17). Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №01-71/8418 від 26.06.2020 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 11.08.2005 року по теперішній час (а.с. 39), проте фактично там не мешкає, що підтверджується письмовими поясненнями відповідачки, яка підтвердила, що з 2005 року не мешкає за місцем реєстрації, добровільно залишила квартиру, особистих речей немає, оскільки мешкає у Федеративній Республіки Німеччина. У відповідності із ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України. Згідно з ч. 2 цієї ж статті власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Однак частина 2 цієї статті передбачає втрату права на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки [PERSON] , не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2005 року, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав у користуванні зазначеним нерухомим майном, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved