Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, аргументуючи його наступним. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 1124 та Витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 43492881, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно . Разом з тим на час подання даної позовної заяви до суду згідно даних будинковою книги та довідки виконавчого комітету Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 2842 від 12.12. 2016 року за вказаною адресою залишився зареєстрованим [PERSON] , [INFO] . П. 9 вказаного договору купівлі-продажу відповідач зобов`язувався знятися з реєстрації особисто та передати будинок покупцеві до 25.11.2015 року. Відповідач взяте на себе зобов`язання не виконав та не знявся з реєстраційною обліку за вказаною адресою. Позивач вказує на те, що [PERSON] не є членом сімї власника будинку і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах. Також зазначає, що оскільки в належному позивачу будинку [ADDRESS] , станом на сьогоднішній день зареєстрований [PERSON] , це суттєво порушує його законне право як власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] та виселити його без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у змісті позовної заяви. Відповідач та його представник в судому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог. Свою правову позицію обґрунтовують тим, що спірне нерухоме майно є єдиним місцем проживання відповідача [PERSON] , жодного іншого нерухомого майна у його володінні немає. Вони пояснили, що відповідач постійно проживає за вказаною адресою та сплачує комунальні послуги. Також акцентують увагу на тій обставині, що на сьогоднішній день у провадженні Ужгородського відділу поліції ГУПН в Закарпатській області знаходиться кримінальне провадження № 12017070170000110, зареєстроване в ЄРДР 27.01.2017 року, в рамках якого розслідується кримінальне правопорушення щодо вчинення шахрайських дій гр. [PERSON] відносно заявника громадянина [PERSON] , в результаті яких [PERSON] вчинив незаконні дії, що призвели до незаконного відчуження нерухомого майна, а саме будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] Зі слів сторони відповідача вказане розслідування у вказаному провадженні наразі є незакінченим, [PERSON] у ньому визнаний потерпілим. Вказані обставини на думку відповідача вказують на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 1124 [PERSON] від імені якого діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Парамоновим О.В. продав [PERSON] у власність житловий будинок за [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0.25 га кадастровий номер 2124881802:08:003:0069. Витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] , виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно право власності на вказаний будинок зареєстроване за [PERSON] . Разом з тим позивач вказує на те, що на час подання даної позовної заяви до суду згідно даних будинковою книги та довідки виконавчого комітету Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 2842 від 12.12. 2016 року ( а с. 6) за вказаною адресою залишився зареєстрованим [PERSON] , [INFO] . Позивач акцентує увагу на тому, що П. 9 вказаного договору купівлі-продажу відповідач зобов`язувався знятися з реєстрації особисто та передати будинок покупцеві до 25.11.2015 року, однак відповідач вказаної умови договору не виконав та не знявся в добровільному порядку з реєстрації за вказаною адресою та продовжує й надалі проживати у спірному будинку. [PERSON] зазначає, що він, як власник будинку, не бажає, щоб у ньому був зареєстрований відповідач, оскільки наявність у домоволодінні зареєстрованих осіб (відповідача) перешкоджає позивачу належним чином реалізовувати своє право власності на вказане нерухоме майно. Вказана обставина слугувала підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав. Ним ставиться питання щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] та виселення його без надання іншого житлового приміщення. Також стороною позивача в судовому засіданні було надано суду в якості доказу постанову Верховного суду від 26.06.2019 року у справі № 308/4453/16-ц. В межах даної справи розглядався позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу: житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 08.09.2015 року між [PERSON] , від імені якого договір підписаний [PERSON] та [PERSON] , земельної ділянки, площею 0.25. га, кадастровий номер 2124881802:08:003:0069, розташованої у с. Нижнє [ADDRESS] , укладеного 08.09.2015 року між [PERSON] , від імені якого договір підписаний [PERSON] та [PERSON] та земельної ділянки, площею 0.3103 га, кадастровий номер 2124881802608:003:0070, розташованої у с. Нижнє [ADDRESS] , укладеного 08.09.2015 року між [PERSON] , від імені якого договір підписаний [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2016 року у позові [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.12. 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згідно рішення касаційної інстанції скаргу [PERSON] залишено без задоволення в рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін. Вказане рішення на думку позивача підтверджує факт законного володіння позивачем спірним нерухомим майном. На противагу вказаним обставинам, сторона відповідача вказує на те, що спірне нерухоме майно є єдиним місцем проживання відповідача [PERSON] , жодного іншого нерухомого майна у його володінні немає. На підтвердження вказаної обставини відповідечем надано довідку з Ужгородського районного БТІ № 309/01-14 від 09.10.2019 року, згідно якої крім домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] не має іншого зареєстрованого нерухомого майна в Ужгородському районі та м. Чоп. Відповідач пояснив, що постійно проживає за вказаною адресою та сплачує комунальні послуги, надавши в якості доказу копію квитанції за сплату електроенергії за вказаною у позов адресою. Таким чином [PERSON] доводить, що будь-якого іншого житлового приміщення, придатного для проживання у нього немає і у випадку виселення із спірного домоволодіння він опиниться на вулиці. Також стороною відповідача додано до матеріалів справи копію листа № 487/02-26 від 20.09.2019 року, наданого на запит адвоката відповідача Хиля М.М., в.о. сільського голови Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, який інформує про відсутність у комунальній власності Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району будь-якого житла придатного для проживання на території вказаної ради. Окрім того акцентують увагу на тій обставині, що на сьогоднішній день у провадженні Ужгородського відділу поліції ГУПН в Закарпатській області знаходиться кримінальне провадження № 12017070170000110, зареєстроване в ЄРДР 27.01.2017 року, в рамках якого розслідується кримінальне правопорушення щодо вчинення шахрайських дій гр. [PERSON] відносно заявника громадянина [PERSON] , в результаті яких [PERSON] вчинив незаконні дії, що призвели до незаконного відчуження нерухомого майна, а саме будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] Зі слів сторони відповідача вказане розслідування у вказаному провадженні наразі є незакінченим, а [PERSON] у ньому визнаний потерпілим. В якості доказу стороною відповідача надано суду витяг з ЄРДР на підтвердження відкритого кримінального провадження. З наданих відповідачем та його представником пояснень встановлено, що на даний час досудове розслідування у даному кримінальному провадженні ще не завершено. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Нормативно-правова база, що регулює даний вид правовідносин. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Проаналізувавши правовідносини сторін у даній цивільній справі суд приходить до переконання, що в даному випадку склалася вкрай неоднозначна ситуація, яка потребує зваженого вирішення. Адже з одного боку рішеннями різних інстанції визнано правомірними договори купівлі продажу спірного будинковолодіння, згідно з якими саме позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак в той самий час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017070170000110, зареєстрованому в ЄРДР 27.01.2017 року, в рамках якого розслідується кримінальне правопорушення щодо вчинення шахрайських дій гр. [PERSON] відносно заявника громадянина [PERSON] , в результаті яких [PERSON] вчинив незаконні дії, що призвели до незаконного відчуження нерухомого майна, а саме будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . В даному кримінальному провадженні [PERSON] є потерпілим. В даному конкретному випадку суд не може залишити поза увагою ту обставину, що у випадку виселення відповідача із спірного будинку, такий може опинитись «на вулиці», оскільки немає жодного іншого майна, приданого для проживання. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Перехід права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення відповідача [PERSON] з житла, без надання йому іншого житла для проживання. Оскільки, позивач [PERSON] купуючи спірне житло у відповідача [PERSON] знав про проживання в ньому відповідача, який є особою похилого віку, що іншого житла він не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не зясував чи відмовляється відповідач від свого права користування житловим приміщенням,а також те, що ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення особи без надання іншого житлового приміщення, а відповідач по справі у випадку виселення буде позбавлений єдиного житла, що безсумнівно може становити загрозу його життю, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed