Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, відповідно до якої позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Призначити [PERSON] , [INFO] , опікуном [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовує тим, що позивач є рідною тіткою [PERSON] [INFO] . Мати [PERSON] , [PERSON] є рідною сестрою позивача, яка померла [INFO] . Батьком дитини є [PERSON] . Після смерті матері, дитина мешкає разом із позивачем за адресою [ADDRESS] . Батько дитини після розлучення з [PERSON] , з кінця 2017 року, дитиною не цікавиться. Після її смерті, [PERSON] взяла всі обов`язки щодо виховання та утримання дитини [PERSON] на себе. Займається її вихованням та утриманням. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає та не надавав. [PERSON] створює всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. Займається її лікуванням. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Відповідач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення повноліття, не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на її виконання. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов`язків, позивач не чинить. [PERSON] має постійний дохід, за місцем мешкання характеризується позитивно, за станом здоров`я може бути опікуном, має всі умови щоб створити дитині всі необхідний розвиток. Крім того, позивач має дитину - [PERSON] , [INFO] , який відчуває спорідненість з [PERSON] та відноситься до неї як до рідної сестри. Ухвалою суду від 18.02.2021 р. провадження по справі відкрито, справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.03.2021 року до участі у справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог - районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування. Ухвалою суду від 14.04.2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування,про позбавлення батьківських прав закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.05.2021 року ухвалою суду зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування надати Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування надати письмовий висновок щодо доцільності призначення опікуном [PERSON] Ухвалою суду від 02.07.2021 року до участі у справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог - районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування. 03.08.2021 року РА ЗМР по Дніпровському району як орган опіки та піклування надано заперечення в частині позовних вимог щодо призначення опікуна, посилаючись на те, що наразі статус дитини позбавленої батьківського піклування не наданий. Зазначений статус буде наданий дитині після набрання рішення законної сили. А вже після будуть вжиті заходи щодо влаштування дитини під опіку службою у справах дітей. Таким чином відсутні підстави для призначення Позивача [PERSON] опікуном дитини. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила суд позовні вимоги задовольнити. У минулих судових засіданнях позивач [PERSON] надавала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що обставини не змінились, батько не виявляє бажання приймати участь у вихованні та утриманні дитини. Щодо спілкування дитини із батьком вона не заперечує. Останній просить зустрічі у нього вдома, проте позивач заперечує проти таких зустрічей, а інших зустрічей він не бажає. Взагалі дитиною опікується з 5 років, так як мати дитини працювала. Представники органів опіки оглядали умови проживання дитини, про що надали позитивний висновок. Після смерті [PERSON] , [PERSON] попросив номер карти [PERSON] для сплати аліментів. Він знав про те, що дитина буде проживати з нею, та те, що остання буде оформлювати опіку над дитино, на що не заперечував. По телефону із дитиною спілкується, обіцяє з нею зустрітись, про те жодного разу із дівчинкою не зустрівся. Де саме [PERSON] проживає та працює вона не знає. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явився, про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. 02.07.2021 року на адресу суду відповідач [PERSON] надав заяву відповідно до якої останній не заперечує проти позбавлення його батьківський прав та призначення [PERSON] опікуном дитини (а.с.87). Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: надали заяви про розгляд справи без участі представників, не заперечують щодо позбавлення батьківський прав, просять ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини.. Судом за клопотанням позивача були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] є подругою [PERSON] та померлої [PERSON] . Свідок знала, що [PERSON] останні чотири роки не жив з [PERSON] . Вихованням дитини завжди займалась [PERSON] . Наразі донька померлої [PERSON] , живе з [PERSON] . Умови проживання дитини добрі, дитина забезпечена усім. Батько не спілкується з дитиною, не допомагає їй. Знає про те, що раніше дитина навчалась у школі № 55, зараз навчається іншій школі. Свідок [PERSON] є подругою мами позивача. Знає сім`ю [PERSON]. [PERSON] розлучилась з чоловіком коли дитині було близько двох років. З того часу [PERSON] та [PERSON] жили у бабусі [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] переїхала жити до [PERSON] . Навчається в іншій школі. Зі слів бабусі знає, що батько доньці не допомагає, життям її не цікавиться. Після смерті [PERSON] (матері дівчинки) батько жодного разу дитину не бачив. Свідок [PERSON] є подругою позивача [PERSON] . Розповіла, що [PERSON] після смерті мами дівчинки, взяла дитину до себе. Із родиною [PERSON] вони тісно спілкуються, разом відпочивають. Мати дитини ( [PERSON] ) вона також знала. Батька дівчинки ніколи бачила. Знає, що батько дитині не допомагає своїй дитині, не забезпечує її. Свідок [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] та померлої [PERSON] . Бабуся після народження дитини подружжя [PERSON] проживали з нею. Згодом [PERSON] розірвала стосунки з [PERSON] коли дитині було близько трьох років. Матеріально він дитині не допомагав, аліменти не платив. Дитину провідував завжди в алкогольному сп`янінні. Наразі дитина проживає з [PERSON] . Вона як бабуся їм допомагає. Батько дитини дівчинку не бачить, матеріально не допомагає. Знає, що дитина спілкується із батьком лише телефоном. [PERSON] не заперечує щоб [PERSON] опікала дитину. Суд, вислухавши думку учасників провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.16). Шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2017 року (а.с.18, зворот) Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24.11.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] у розмірі ј частини заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.19, зворот). [PERSON] , померла [INFO] (а.с.13). Після смерті [PERSON] дитиною опікається [PERSON] , яка є рідною сестрою померлою, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 21.12.2013 року відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 15). Копіями свідоцтв про народження, підтверджується, що [PERSON] (у дівочості [PERSON] ) та [PERSON] (у дівочості [PERSON] ) мають одних батьків - [PERSON] та [PERSON] (а.с.12,14). [PERSON] відповідно до наданих довідок не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра (а.с.23,24) За місцем мешкання [PERSON] характеризується позитивно (а.с.10, зворот) Згідно інформації наданої директором ДНЗ (дитячий садок) № 98 «Жайворонок» ЗМР дитину [PERSON] до ДНЗ приводила і забирала мати - [PERSON] , інколи сестра [PERSON] та бабуся [PERSON] . Батько дитини за час перебування дитини у ДНЗ не брав участі у житті доньки. Працівники закладу з ним не знайомі (а.с.21). Окрім того, батько дитини жодного разу не звертався із дитиною до лікаря - педіатра КНП «ЦПМСД № 8» та до амбулаторії № 3. У разі хвороби дитини, до лікарів зверталась мати дитини (а.с.49). Відповідно до характеристики дитини - [PERSON] наданої директором та класним керівником Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів ЗМР ЗОР, встановлено, що батько дитини [PERSON] не відвідує шкільні збори, участі у навчанні дитини не приймає. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як міжнародні договори, так і національне законодавство в питаннях виховання дітей направлені на забезпечення найвищих інтересів дітей. У статтях 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін „найкращі" інтереси дитини, а у ст. 3 зобов`язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні та законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу „як найкращому забезпеченню інтересів дитини". У частині 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей записано: „предметом цієї Конвенції є підтримка - у найвищих інтересах дітей - їхніх прав...". Стандарти Ради Європи у галузі прав людини виходять із того, що спілкування батька та дитини є ключовим моментом сімейного життя, що розуміється як зв`язок між близькими родичами. Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст..8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України №789 від 27.02.1991 р.. Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов`язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.12 Закону України Про охорону дитинства виховання в сім`ї є першоосновою в розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). Із роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 14.06.2021 року № 22.04/01-34-466 відповідно до якого встановлено, що батько [PERSON] разом з донькою не мешкає з 2017 року. Після смерті матері дитина мешкає в родині її рідної сестри [PERSON] і перебуває на повному її утриманні і вихованні. Батько доньку не відвідує, не піклується про її життя, здоров`я, не проявляє батьківської опіки, зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться її навчанням. [PERSON] має іншу родину, власного житла не має, проживає у будинку який на праві власності належить його дружині. Також не має постійної роботи, обмежений в коштах. Щодо позбавлення його батьківський прав заперечував, проте займатись вихованням та утриманням своєї дитини [PERSON] не має можливості. Згідно наказу служби (управління) у справах дітей ЗМР дитину [PERSON] влаштовано в родину рідної тітки [PERSON] . У разі позбавлення батьківських прав [PERSON] планує встановити опіку над дитиною. На спростування викладеного відповідачем не надано належних та допустимих доказів. Більш того відповідачем [PERSON] надана заява відповідно до якої останній не заперечує проти позбавлення його батьківський прав та призначення [PERSON] опікуном дитини У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов`язками відносно власної дитини. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що він не відвідує дитину, не цікавиться її життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням доньки, не замислюється про долю дитини, її майбутнє. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні його малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , оскільки останній тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовився від такого права. Крім того, відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.166 Сімейного кодексу України одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч.1-3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно позову суд вбачає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, допомоги на утримання доньки не надає та вихованням не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Дитина [PERSON] повністю перебуває на утриманні позивача [PERSON] , яка забезпечує дитину усім необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини. [PERSON] кошти на утримання своєї дитини не надає. З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги про призначення [PERSON] опікуном дитини [PERSON] суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги посилаючись на наступне. Правовідносини щодо встановлення опіки та піклування відносно дітей регулюються наступним чином. В силу ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Згідно підпунктів 1.1, 1.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 N 34/166/131/88 (далі - Правила), опіка (піклування) є особливою формою державної турботи повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Особа, якій стало відомо про фізичну особу, яка потребує опіки або піклування, зобов`язана негайно повідомити про це орган опіки та піклування (ст. 57 ЦК України). Згідно із ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (ст. 58 К України). Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена (ст. 59 ЦК України). Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що підставою встановлення опіки над малолітніми особами є статус сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. За загальним правилом встановлення опіки та піклування належить до компетенції органів опіки та піклування. Випадки встановлення опіки та піклування відносно дітей в судовому порядку визначені наступним чином. Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування (частини 3, 4 ст. 60 ЦК України). В силу положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, визначений законом. Серед способів захисту цивільних і сімейних прав, визначених ЦК України та СК України, такий спосіб захисту як звернення з позовом про призначення опіки та піклування не передбачений. З наведеного вбачається, що встановлення опіки та піклування вирішується судом, коли під час розгляду інших спорів виявляється, що їх наслідком є залишення дітей без батьківського піклування, і лише за поданням органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування не надано висновку щодо доцільності призначення [PERSON] опікуном дитини. В силу положень ст.ст. 31, 32 ЦК України на час звернення з даним позовом та вирішення справи судом першої інстанції [PERSON] , [INFO] є малолітньою особою. Надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, - чітко регламентований державою процес з визначенням органів та посадових осіб, на його здійснення. Суди до таких уповноважених органі не включені. Більш того, лише надання такого статусу у відповідному порядку є підставою для початку процедури призначення дитині опікуна (піклувальника) та визначення осіб, на яких можливо покладення таких повноважень. Таким чином, зазначена вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial