Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (в подальшому уточнений) до ТОВ «Тальнівський завод «Мінводи» про стягнення заробітної плати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 07.04.1999р. по 14.09.2011р. працював на ТОВ на посаді директора. 14.09.2011р.звільнений з посади за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (наказ №106 від 14.09.2011р.). Керівництво підприємства повинно було провести остаточний розрахунок і виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки та зарплату в повному обсязі по день звільнення. Проте, вважає, що підприємство не виплатило належну йому зарплату в сумі 398941грн. 00коп. Зазначив, що при звільненні, йому не було надано письмового розрахунку щодо нарахованих сум, належних до виплати, в зв»язку з чим, він 06.10.2011р. направив листа з вимогою надати розрахунковий лист. На вказане звернення, йому відповідь надана не була. Крім того, на запит адвоката від 15.01.2014р., підприємство повідомило, що станом на 15.01.14р. заборгованість ТОВа перед ним відсутня. За таких обставин, він звернувся до Територіальної Держінспекції з питань праці у Черкаській області щодо перевірки правильності нарахування та повноти виплати йому компенсації за невикористані відпустки за період його роботи на підприємстві, інших нарахувань при звільненні, а також невиплаченої в повному обсязі зарплати. За результатами перевірки його звернення, 14.02.2014р. він отримав відповідь, за якою встановлені з боку підприємства порушення норм трудового законодавства. Зокрема, існує заборгованість по зарплаті в сумі 38491грн. 00коп. З посиланням на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП, вважає, що сума середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати - з 14.09.11р. по 19.05.14р. складає 2288006грн. 99коп. (977 днів х 2341,87грн. середньоденна зарплата за два попередні місяці). Також вважає, що відповідно до вимог ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв»язку з порушенням термінів їх виплати», компенсація заборгованості за час затримки зарплати з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2011р. по квітень 2014р. становить 1370грн. 27коп. (38491грн. х коефіцієнт 3,56/100 = 1370,27грн.). Крім того, з 28.02.2008р. він являється інвалідом 2 групи загального захворювання, про що до підприємства були надані відповідні документи. При цьому, вважає, що йому не надавались відпустки, передбачені чинним законодавством, а саме, ЗУ «Про відпустки». Таким чином, за період з 28.02.2008р. по 14.09.2011р. ТОВ не надало йому відпусток та не нарахувало компенсацію за невикористані 23 дні щорічної відпустки. Сума компенсації становить 35987грн. 64коп. (23 дні х 1564,80грн. середньоденна зарплата, розрахована за останні 12 місяців = 35987грн. 64коп.). Також, як на думку позивача, йому не в повному обсязі були надані дні додаткової відпустки, згідно із ст. 47 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто за період з 07.04.1999р. по 28.02.2008р. до 24 днів відпустки йому повинно нараховуватись додатково 6 днів, а з 28.02.2008р. по 14.09.2011р. - до 30 днів повинно нараховуватись ще 6 днів, оскільки відповідно до п.7 ст. 6 ЗУ «Про відпустки» інвалідам 2 групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а тому: 30 днів + 6 днів = 36 днів, що не перевищує 42 дні, передбачені законодавством, тобто за період з 28.02.2008р. він мав отримати компенсацію за невикористані 76 календарних дні, а отримав - за 69. Сума компенсації за невикористані 7 днів відпустки становить 10952грн. 76коп. (7 днів х 1564,80грн.). Отже, загальний розмір компенсації заборгованості за час затримки компенсації за невикористані відпустки з урахуванням індексу інфляції становить 1671грн. 07коп. (46940,40грн. х коефіцієнт 3,56/100 = 1671грн. 07коп). Крім того, позивач вважає, що з вини роботодавця - ТОВа «Тальнівський завод «Мінводи» йому завдано моральної шкоди, оскільки порушено його право на оплату праці, що призвело до фізичних та душевних страждань, внаслідок чого він переніс обширний інфаркт, операцію на серці та важкий перебіг цукрового діабету, т.я. зарплата являлась його єдиним джерелом існування. Він змушений був долучати додаткові зусилля для організації свого життя та членів його сім»ї, позичати гроші на лікування; відсутність засобів для проживання та задоволення його щоденних потреб, спричиняло йому моральні страждання, а відповідачем не приймались заходи для погашення існуючої заборгованості. Він, як інвалід 2 групи, постійно лікується, проходить обстеження, що потребує великих грошових витрат, нервування шкідливо впливає на стан його здоров»я, який постійно погіршується. Отже, оцінив завдану йому моральну шкоду в 400000грн. 00коп. Просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену зарплату в сумі 38491грн. 00коп., середній заробіток за час затримки виплати зарплати в сумі 2288006грн. 99коп., збитки за час невиплати зарплати з урахуванням індексу інфляції в сумі 1370грн. 27коп., компенсації за невикористану відпустку в сумі 46940грн. 40коп., суми за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 1671грн. 07коп. та моральну шкоду в сумі 400000грн. 00коп., а всього стягнути грошові кошти на загальну суму 2776479грн. 73коп. Рішення в частині стягнення заборгованості по зарплаті за один місяць допустити до негайного виконання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач директор ТОВа «Тальнівський завод «Мінводи» Чеканова Н.І., представники відповідача ТОВа «Тальнівський завод «Мінводи» за довіреністю Коваленко В.А. та адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON], [INFO] з 07.04.1999р. по 14.09.2011р. працював директором ТОВа «Тальнівський завод «Мінводи» і на підставі наказу від 14.09.11р. №106 був звільнений за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94КЗпП). Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За даними довідки ТОВа «Тальнівський завод «Мінводи» при звільненні [PERSON] з посади директора з ним проведено розрахунок по виплаті заробітної плати. Так, із довідки вбачається, що при нарахуванні заробітної плати, були здійснені певні утримання, в т.ч. позика 38491грн. 00коп. В судовому засіданні позивач вказував на те, що відповідно до договору безвідсоткової позики від 08.05.2009р., він отримав на підприємстві позику в розмірі 70000грн. і повинен був в строк до 31.05.2014р. повернути її, шляхом щомісячного утримання встановленої за погодженням сторін суми із заробітної плати 1167грн. в місяць, починаючи з 01.06.2009р. При цьому, договір не містить положень щодо повернення коштів, шляхом утримання їх з зарплати в разі звільнення позичальника з роботи. Позивач не заперечував проти обставин щодо фактичного утримання грошових коштів із його щомісячної заробітної плати за час роботи на підприємстві. Між тим, відповідач категорично заперечив факт укладення між сторонами по справі такого договору, зазначивши, що ці грошові кошти позивач отримав на підприємстві «під звіт», про що маються видаткові касові ордери №№232, 240,245,248, і він повинен був їх повернути при звільненні. За таких обставин, при здійсненні розрахунку при звільненні [PERSON] з роботи, з його зарплати були утримані грошові кошти в розмірі 38491грн. 00коп. Крім того, за даними відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, вбачається, що починаючи з червня 2009р. і включно по серпень 2011р. із заробітної плати [PERSON] утримувались щомісяця грошові кошти в розмірі 1167грн. 00коп. Оскільки позивачем до суду надано копію такого договору, і як він зазначив, оригінал відсутній, а відповідач факт укладення такого договору позики заперечує, то суд позбавлений можливості перевірити вказані обставини, враховуючи положення ст.ст. 59 ч.2 та ст. 64 ЦПК України. Таким чином, дослідивши докази по справі, суд вважає, що доводи відповідача та його представників про те, що підприємство перед позивачем не має заборгованості по заробітній платі, зокрема, - в сумі 38491грн. 00коп., оскільки ці кошти були утримані з його заробітної плати при звільненні, як отримані кошти «під звіт», - є безпідставними, оскільки поняття трудові правовідносини (оплата праці) та правовідносини щодо грошових зобов»язань чи матеріальної відповідальності працівника перед підприємством не є тотожними і регулюються різними нормами права. Наявність спору щодо повернення грошових коштів як позики, чи-то як відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, ТОВ вправі вирішувати відповідно до вимог діючого цивільного та трудового законодавства. За викладених обставин, суд вважає, що нараховані, але не виплачені [PERSON] кошти в сумі 38491грн. 00коп. як заробітну плату необхідно стягнути з ТОВа на його користь. Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. ст. 2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати» від 19.10.2000р., компенсація громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, компенсація заборгованості за час затримки зарплати з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2011р. по квітень 2014р. становить 1370грн. 27коп. (38491грн. х коефіцієнт 3,56 : 100 = 1370,27грн.), а тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Як передбачено ст. 74 КЗпП, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізособи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Глава 5 КЗпП регулює містить норми щодо відпусток. Крім того, відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996р. щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий час, який відлічується з дня укладання трудового договору. Інвалідам 2 групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р., працівники, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях радіоактивного забруднення, надається щорічна відпустка тривалістю пропорційно відпрацьованому на цих територіях часу, зокрема: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 календарних днів. Загальна тривалість відпустки не повинна перевищувати 42 календарних днів. Обов»язок виплатити компенсацію за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації (ст. 83 КЗпП). Під час розгляду даної цивільної справи, не знайшли свого підтвердження доводи позивача та його представника щодо недоплати компенсації за невикористані відпустки, тобто за 23 дні щорічної відпустки як інваліду 2 групи, та 7 днів відпустки, відповідно до ст. 47 вказаного вище Закону, - на загальну суму 46940грн. 40коп. Жодних допустимих, належних та переконливих доказів з цього приводу позивачем до суду не надано. Такі вимоги є безпідставними. Суд вважає, що відповідачем по справі ТОВом «Тальнівський завод «Мінводи» компенсація за невикористані відпустки позивачеві [PERSON] нарахована та виплачена вірно, у повному розмірі, про що свідчать дані довідки про порядок проведення нарахування зарплати при звільненні з роботи [PERSON], яка досліджувалась в судовому засіданні. За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з ТОВа на користь [PERSON] компенсації за невикористану відпустку в сумі 46940грн. 40коп. не підлягають до задоволення. Відповідно, суд вважає за необхідне відмовити й у задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача грошових коштів в розмірі 1671грн. 07коп. - за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП). Як передбачено ст. 116 зазначеного Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. (ч.1 ст. 233 КЗпП). В судовому засіданні позивач та відповідач визнали факт проведення на початку жовтня 2011р. з [PERSON] розрахунку при його звільненні з роботи 14.09.2011р. Між тим, позивач в судовому засіданні не погодився з розміром нарахувань та розміром виплат. Посилання позивача на те, що адміністрація підприємства не надала йому письмового розрахунку при звільненні, в т.ч. на його письмове звернення від 06.10.2011р.,- не знайшли свого підтвердження. Так, позивачем не надано доказів про те, що саме такий лист-запит був направлений до ТОВа: відсутній опис цінного листа із зазначенням вмісту поштової кореспонденції, що направлялась рекомендованими листами відповідно до двох квитанцій «Укрпошти» від 06.10.2011р., відсутні відомості про відправника за цими квитанціями; не надано підтверджуючих даних про те, що лист від 06.10.2011р. отриманий ТОВом «Тальнівський завод «Мінводи», в розумінні ст. 59 ЦПК. Крім того, в судовому засіданні відповідач та його представники заперечували проти факту отримання такого листа та й взагалі наявності будь-яких звернень [PERSON] з приводу надання йому письмового розрахунку про нарахування та виплати при звільненні з роботи. Під час розгляду справи позивач пояснив, що він лише в лютому 2014р. з листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області від 14.02.2014р. дізнався про порушення своїх трудових прав, і таким чином, вважає, що має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 2 288 006грн. 99коп., тобто за період з 14.09.2011р. по 19.05.2014р. з розрахунку - 977 днів х 2341,87грн. середньоденна зарплата за два попередні місяці. З такими доводами позивача [PERSON] погодитись не можна. Так, позивач, будучи звільненим з посади 14.09.2011р., фактично отримавши грошові кошти як повний розрахунок при звільненні, проти чого не заперечував в судовому засіданні, звернувся до суду з даним позовом лише 13 березня 2014р. При цьому, отримавши фактично розрахункові кошти, позивач не звернувся до відповідача та суду з вимогою провести донарахування та виплату донарахованих коштів, які, як він вважає, безпідставно йому не виплачені підприємством., звернувшись з такими вимогами до суду лише 13 березня 2014р. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р. по справі №4-рп/2012 визначено, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За результатами розгляду справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] без поважних причин пропустив тримісячний строк, встановлений законом, для вирішення трудового спору, в т.ч. щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати в сумі 2288006грн. 99коп., а тому у задоволенні таких позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпПУ, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як зазначено у п. 3 постанови Пленуму верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. зі змінами та доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності (в т.ч. інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв»язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначено у п. 9 вищезгаданої постанови, - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] відповідачем завдано моральної шкоди. Так, з приводу невиплати йому належних грошових коштів у вигляді заробітної плати в розмірі 38491грн. 00коп. та неможливості ними користуватися, він дійсно переніс моральні переживання. Суд вбачає наявність між неправомірними діями відповідача, які полягають у невиплаті позивачеві вказаної нарахованої суми заробітної плати та завданою останньому моральною шкодою причинного зв»язку. Між тим, позивачем [PERSON] не доведені обставини, на які він посилається як у позовній заяві, так і в судовому засіданні, а саме, - на те, що внаслідок порушення його трудових прав щодо оплати праці та виплати компенсації за невикористані відпустки, йому було завдано фізичного болю та страждань, в результаті чого він переніс обширний інфаркт, операцію на серці та важкий перебіг цукрового діабету, а також як інвалід 2 групи, постійно потребує лікування, обстежень з великими грошовими витратами, відбувається погіршення стану його здоров»я. Так, 2 група інвалідності за загальним захворюванням була встановлена [PERSON] з 28.02.2008р. (посвідчення №144619 від 16.05.2008р., довідка МСЕК №000082), тобто під час його роботи на посаді директора підприємства. За дослідженими в судовому засіданні медичними документами, позивач хворів, в т.ч. на хвороби серця, гіпертонічні хвороби (інфаркт та інш.), цукровий діабет у 2007р., з 2009р. по 2013р., що також мало місце під час його роботи у ТОВі. Факт завдання відповідачем позивачеві моральної шкоди в судовому засіданні встановлений з обставин, зазначених вище, але вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує не лише характер та обсяг страждань позивача, а й засади розумності та справедливості, і вважає, що сума моральної шкоди - 400000грн.00коп. є явно завищеною. Тому, в цій частині позов підлягає до часткового задоволення, тобто слід стягнути з відповідача ТОВ «Тальнівський завод «Мінводи» на користь позивача [PERSON] 1500грн. 00коп. в рахунок відшкодування, завданої йому моральної шкоди. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тальнівський завод «Мінводи» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 38491грн. 00коп. з відрахуванням всіх обов"язкових платежів, передбачених законом; стягнути з відповідача на користь позивача збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1370грн. 27коп., а також в рахунок відшкодування завданої останньому моральної шкоди - 1500грн. 00коп.; в іншій частині позову слід відмовити. Суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення у даній справі в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (ст. 367 ч.1 п.2 ЦПК). Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» необхідно з відповідача стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 642грн. 60коп. На підставі викладеного та,

Outcome: partial