Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

\~\~Позивач [PERSON] 20.06.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 18.02.1988 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. 08.02.2017 року даний шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі за спільні з відповідачем кошти подружжя придбало будинок по вул.Водоп»янова №9 в м.Новоукраїнка Кіровоградської області. Власником будинку зазначено відповідачку [PERSON]. В зв'язку з тим, що будинок придбаний під час шлюбу та в зв"язку з недосягненням з відповідачкою згоди щодо належного, справедливого розподілу будинку, позивач просить суд, в порядку розподілу спільної сумісної власності, визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку вищезазначеного будинку. \~\~\~\~ Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Вказав, що в силу положень сімейного законодавства будинок №9 по вул.Водоп»янова в м.Новоукраїнка є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних долях. Пояснив, що будинок придбаний сторонами в період шлюбу в інтересах сім'ї. Позивач на час придбання будинку був офіційно працевлаштований та отримував стабільний дохід, рівний доходу відповідачки, відмовившись від проведення експертизи та витребування від нотаріуса договір купівлі-продажу, в зв'язку з поданням договору відповідачкою та відсутністю позовних вимог про виділення частки в натурі. \~\~\~\~ Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог позивача надавши суду письмові заперечення та пояснивши, що дійсно перебувала в шлюбі з позивачем та в період шлюбу, в інтересах та потреби сім»ї, вона придбала будинок за адресою: вул.Водоп»янова №9, м.Новоукраїнка, але кошти на даний будинок належали особисто їй, а тому і будинок вважає належить їй на праві особистої власності. На підтвердження належності коштів особисто їй надала суду довідку, що в листопаді 2011 року вона отримала за оренду земельної ділянки в сумі 36225,00 грн., саме за ці кошти і було придбано будинок. Також при вирішенні справи просила врахувати, що має на утриманні 4-х дітей, двоє яких під опікою, а також , що відповідач ненадає будь-якої допомоги на утримання їхніх дітей. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних обставин. Судом встановлено, що в період з 18.02.1999 року по 08.02.2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Новоукраїнського районного суду про розірвання шлюбу (а.с.10,59). \~\~\~\~Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей Тетяну [INFO] та [PERSON] [INFO], на яких згідно рішення Новоукраїнського р\\ суду 20.07.2017р., яке набуло законної сили позивач зобов'язаний сплачувати аліменти в частковому розмірі -1\\3 частина від усіх видів доходів, розпочавши стягнення з 17 травня 2017 року, рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення за один місяць (а.с. 56,58).\~\~ Згідно договору купівлі-продажу від 11 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], відповідач [PERSON] придбала будинок за № 9, розташований по вул.Водоп»янова, в м. Новоукраїнка (а.с.34). Згідно п. 11 договору вказано, що будинок купується за згодою другого подружжя покупця [PERSON], справжність підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом [PERSON] 11.11.2011 року по р № 2981. Судом не встановлено наявнсть будь-якого іншого майна, що може бути предметом поділу, як спільного сумісного майна подружжя, окрям спірного будинку. Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості щодо поділу будинку добровільно між сторонами не досягнуто. Згідно з положеннями ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. \~\~\~\~ Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положеньст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. \~\~\~\~ Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної ресторації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. \~\~ Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Статтею 69 СК України, передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. \~\~\~\~ Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. \~\~\~\~ При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керуєтьсяст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~\~\~\~ Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно ч.2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Посилання відповідача на довідку про отримання коштів в розмірі 36225,00 грн. за оренду належної їй замельної ділянки суд приймає до уваги як доказ, так як під час розгляду справи судом встановлено, що дійсно і за ці кошти було придбано спірний будинок, але вважати, що це кошти належали виключно відповідачці, суд не може так як дійшов висновку, так як отриманий дохід в розмірі 36225,00 грн було внесено стороною відповідача до сімейного бюджету, як і заробітну плату кожного з подружжя та які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та дані кошти були витрачені саме на придбання будинку в якому проживає родина. Також в своїх поясненнях відповідачка зазначила, що будинок купила в інтересах сім»ї, а відповідно ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договірв інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також суд звертає увагу на факт, що кошти від оренди земельної ділянки відповідачка отримала в сумі 36225,00 грн., а відповідно розписки (а.с44) за купівлю будинку було сплачено 45000 грн., тобто коштів одержаних від оренди земельної ділянки не вистачило на придбання будинку, відповідачка не заперечує, що кошти яких не вистало взяті з сімейного бюджету. Згідно копії трудової книжки позивача (а.с.8-9) вбачається, що відповідач в період шлюбу буд працевлаштованим, а тому отримував певний дохід від праці, а відповідно ч.7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. \~\~\~\~ Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-1568цс16, якщо один з членів подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.. Судом не встановлено підстав для визнання за відповідачкою особистої власністю на спірний будинок, у зв'язку з отриманням орендної плати в розмірі 36 225.00 грн.. та прийшов до висновку, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а саме будинку по вулиці Водп'янова, 9 в м. Новоукраїнка Кіровоградської області. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Тобто, за наявності певних обставин суд може відступити від принципу рівності часток подружжя в праві на майно. Сімейний Кодекс України передбачає дві можливі підстави для такого відступлення: - наявність обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї (ч.2 ст.70 СК України); - наявність дитини (дітей), а також непрацездатних повнолітніх сина, дочки, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). В коментованій ст.70 СК України, також передбачаються позитивні обставини для зміни одного з подружжя в праві власності на спільне майно. Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до 18 років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З прямої вказівки закону випливає, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вони одержують. Таким чином, закон передбачає такий розвиток подій: а) дитині призначаються аліменти; б) розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; в) при поділі майна подружжя частка в майні того з них, хто опікується дитиною, за рішенням суду збільшується. В судовому засіданні встановлено, що на утриманні позивачки перебувають четверо дітей, двоє з яких під опікою. (а.с.52-54) Відповідно рішення Новоукраїнського районного суду від 20.07.2017 року (а.с.56-58) з позивача стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання дітей, але аліменти позивач не сплачує та з моменту зверення до суду, з 17.05.2017 року не отримала жодної допомоги на утримання дітей, але розмір заборгованості за зверненням стягувача не обраховувався. Представник позивача не спростовував зазначену інформацію надану відповідачкою в судовому засіданні. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що будинок сторін по справі був придбаний в шлюбі в інтересах сім'ї, за згодою позивача та відповідача, стороною відповідача не наведено переконливих доказів того, що кошти, за які придбано майно були особистою власністю відповідача, отже даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, але суд враховує, що на утриманні позивачки перебувають четверо дітей, двоє з яких під опікою, а двоє дітей є рідними як позивачу так і відповідачу, з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей, але аліменти станом на 15.09.2017 року не сплачуються, а тому мається заборгованість по аліментам з 17.05.2017 року, що становить 3 місяці на двох дітей. Аналізуючі дані обставини, а самие перебування на утриманні відповідачки чотирьох неповнолітніх дітей та несплату в добровільному порядку аліментів з 17.05.2017 року має місце заборгованість, суд дійшов висновку, що доцільним буде відступити від принципу рівності часток подружжя в праві на майно, визначивши позивачу меншу частку в розмірі 3\\4 частини будинку, а відповідачці 1\\4 частини, в зв'язку з чим позовні вимоги підлягають часковому задоволенню. Крім того, відповідано до правил ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно задоволенним позовним вимогам (640+320= 960:4=240) в сумі 240.00 грн. \~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial