Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01.09.2017 року мотивуючи тим, що на початку 2017 року він мав на меті укласти договір купівлі - продажу мінітрактору «ДТЗ 354с.5». Натрапивши на рекламу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінавто-плюс» звернувся до них та висловив бажання придбати мінітрактор. Відповідач повідомив, що у них є в наявності така модель і є можливість її придбати, але для укладення договору необхідно внести на їх рахунок 10% від вартості товару , тобто 33000 грн. та пояснив, що це обов'язкова сума для укладення договору та придбання сільськогосподарської техніки. Для економії часу відповідачем було запропоновано оплатити кошти поки будуть готуватись всі необхідні папери. 07.03.2017 року він сплатив 33000,00 грн. на рахунок відповідача та повернувся для оформлення паперів. Таким чином, між ним та ТОВ Фінавто-плюс» було укладено договір № 100013. Згідно п. 3.1. договору відповідач зобов'язався вчинити за винагороду фактичні або юридичні дії, пов'язані з наданням інформаційних, консультаційних, юридичних послуг Довірителю з подальшим укладенням та/або виконанням Замовником договору щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу в тому числі сільськогосподарського. Також, було укладено Додаток № 2 ( Специфікація) до Договору № 100013 від 07.03.2017 року, в якому була вказана модель сільськогосподарської техніки, яку він мав на меті придбати. Цього ж дня відповідачем було складено акт наданих послуг до договору, згідно абз. 2-5 якого, він прийняв послуги відповідача в повному обсязі. Згодом відповідач повідомив про те, що він вніс частину коштів не за сільськогосподарську техніку, а лише винагороду за інформаційні послуги, які будуть надані в майбутньому. Таким чином, відповідач ввів його в оману стосовно природи правочину, оскільки він мав на меті укласти договір купівлі - продажу, а не договір про надання інформаційних послуг. Інформаційних послуг з пошуку сільськогосподарської техніки він не потребував, оскільки необхідний вид техніки обрав задовго до укладення Договору. Хоча відповідачем і був складений акт про надання послуг, фактично на руки він отримав лише копію договору з частиною додатків до нього, будь - яких послуг відповідачем надано не було. Згодом поштою він отримав аналітичний висновок № 100013/1 складений 22.03.2017 року, що доводить той факт, що відповідачем до складання акту виконаних робіт не було виконано ніяких дій. Позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договар недійсний, оскільки останнім не дотримано вимог законодавства, які необхідні для чинності правочину. Тому, в порядку ст.ст. 203, 215,216, 230, 229 ЦК України та ст.ст. 10, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив визнати договір № 100013 від 07.03.2017 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь 66000,00 грн. збитків у подвійному розмірі, оскільки через втрату 33000,00 грн. він не зміг придбати сільськогосподарську техніку для обробки землі та врожаю, що значно знизило об'єми робіт, які він міг би виконати. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату , час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, подав до суду письмові пояснення у справі. Представник позивача, адвокат за договором, Сидорчук Ігор Віталійович в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду письмові заперечення та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини а відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, з матеріалів справ вбачається, що 07.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінавто-плюс» та [PERSON] було укладено договір № 100013, відповідно до п. 3 якого: п.3.1. - Довіритель доручає, а Повірений зобов'язується чинити за винагороду фактичні або юридичні дії пов'язані з наданням інформаційних, консультаційних, юридичних послуг Довірителю з подальшим укладенням та/або виконанням Замовником договору щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу ( в т.ч. сільськогосподарського), а саме: п. п.3.1.1 пошук належного транспортного засобу; п. п. 3.1.2 виконання підготовчих дій з метою надання чи розпорядження транспортного засобу; п. п. 3.1.3 інформування клієнта про умови і види правочинів, згідно яких можливе надання в користування , володіння чи розпорядження транспортного засобу, що пропонуються відповідними правцями на території України, а також про права і обов'язки сторін договору, що пропонується до укладення; п. п. 3.1.4 складати документи ( заявки, специфікації, рахунки, акти виконаних робіт/наданих послуг, тощо), що підтверджують виконання цього договору; п. п. 3.1.5 одержувати платежі ( винагороду) за цим договором; п.п.3.1.6 здійснювати аналіз і оцінку ризиків в межах переданих повноважень, а також розрахунок суми платежів ( внесків) за можливим укладеним договором щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу; п.п.3.1.7 надавати допомогу Замовнику при представництві його інтересів, яка полягає в інформуванні про основні моменти укладення договорів щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу, отримані у відповідного Продавця. П.3.2 - Виконання дій, зазначених у п.3.1. обумовлюються в кожному конкретному випадку окремою заявкою Замовника. П.3.3. - Замовник може доручати Повіреному виконання інших дій ( страхування, реєстрації тощо), що необхідні для укладення/виконання договорів щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу чи виникають з потреб Замовника. Згідно п.9.5 Договору, Виконавець оформляє результати своєї діяльності по цьому договору шляхом: п.п.9.5.1 - укладення договору купівлі - продажу або будь - якого іншого Договору, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність або у користування транспортний засіб, шляхом підписання акту приймання передачі транспортного засобу; п.п. 9.5.2 - формування письмового аналітичного висновку. Згідно п. 9.6 Договору, результат діяльності, зазначений у п. 9.5.1 цього договору можливий тільки при оформленні відповідної заявки Замовника та при виконання п.2.11.2 цього Договору, а саме: вчинення певних юридичних дій від імені та за рахунок Довірителя, для вчинення яких Довіритель може надавати Повіреному майно та/або кошти, за умови, що цього вимагає характер договору на вчинення юридичних дій, перелік юридичних дій зазначається сторонами у окремій заявці Замовника. Згідно п.9.7 Договору, результат діяльності, зазначений у п. 9.5.2 цього Договору надається Замовнику протягом 15 календарних днів, з моменту підписання цього Договору. З п. 10 Договору вбачається, що розмір винагороди за послуги, зазначені у п.3 цього Договору, вказані у Додатку № 3, підставою для оплати послуг з питань, перерахованих у п.3 цього Договору, є рахунок Повіреного. Винагорода Повіреного за цим Договором, виплачується Замовником протягом 1 банківського дня після підписання Сторонами цього Договору на умовах стовідсоткової передоплати, шляхом банківського переказу на рахунок Повіреного. Згідно п.15.5 Замовник має право відмовитись від Договору в односторонньому порядку, про що письмово повідомляє Повіреного, шляхом направлення рекомендованою поштою, на адресу Повіреного, відповідного листа з чітким волевиявленням щодо відмови від договору та зазначенням власних банківських реквізитів. У випадку відмови Замовника від договору, Повірений повертає виплачені на виконання п. 2.11.2 цього Договору кошти та/або майно, протягом 15 банківських днів з дня отримання від Замовника заяви про відмову від Договору та повернення коштів, із зазначенням власних банківських реквізитів ( п. 15.6 Договору). Відповідно до Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору № 100013 від 07.03.2017 року ( а.с. 9,34), позивач подав заявку на виконання п.3.2 Договору та просив вчинити дії, зазначені у п. 3.1. Договору які будуть направлені на отримання ним в подальшому транспортного засобу «ДТЗ 354с.5» у власність ( користування, розпорядження) за бажаною ціною 330 000,00 грн. З акту наданих послуг до Договору № 100013 від 07.03.2017 року ( а.с. 10) вбачається, що позивач отримав і прийняв надані відповідачем послуги, а саме: послуги з оформлення документів, послуги з юридичної консультації та правового інформування, послуги у сфері опитувань. Обсяг послуг відповідно до Основного договору відповідав потребам Замовника. Претензій з приводу обсягу консультацій Замовник не мав. Вартість робіт згідно з Основним Договором - 10% від заявки № 1 Договору та підлягає сплаті. Роботи виконані якісно, претензій до Виконавця відсутні. Цей акт є підставою для фінансового розрахунку з Виконавцем. Згідно квитанції № 17752904 - 1 від 07.03.2017 року ( а.с. 13), [PERSON] сплатив на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінавто-плюс», за Договором № 100013 від 07.03.2017 року суму коштів в розмірі 33 000,00 грн. На підставі заявки № 1 до Договору № 100013 від 07.03.2017 року, складену позивачем, що фактичні або юридичні дії пов'язані з наданням інформаційних, консультаційних, юридичних послуг Довірителю з подальшим укладенням та/або виконанням Замовником договору щодо надання в користування, володіння чи розпорядження транспортного засобу ( п.3.1 Договору), відповідачем було виконано дії згідно п.п. 9.5.2 , а саме 22.03.2017 року сформовано письмовий аналітичний висновок ( а.с. 35-57), з якого вбачається, що ТОВ «Фінавто-плюс» здійснило дії згідно умов п.3.1 Договору та встановило, що отримання трактору «ДТЗ 354с.5» за бажаною ціною 330 000,00 грн. неможливе в зв'язку з відсутністю пропозицій на території України та запропонували альтернативу: пропозиції клієнту по аналогічним або максимально близьким критеріям ( потужність/комплектація, ціна). Вказаний висновок позивач отримав в кінці березня 2017 року та подав 13.04.2017 року заяву відповідачу про розірвання Договору, що підтвердили в судовому засіданні представники сторін. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що відповідач ввів його в оману стосовно природи правочину, оскільки мав на меті укласти договір купівлі - продажу, а фактично відповідач надав договір про надання інформаційних послуг, спонукав його дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, а саме: він не погодився б на укладення договору про надання інформаціях послуг вартістю 33 000 грн., тобто його було введено в оману стосовно обставин вказаних у п. 1ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, відповідач запропонував для реалізації продукцію яку не міг надати за вказаною ціною та за характеристиками продукції, оскільки вид діяльності відповідача є діяльність інформаційних агентств. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В той же час позивач не надав до суду будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину відповідач замовчував певні обставини та ввів його в оману, а також доказів того, що позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з Договору № 100013 від 07.03.2017 року та заяви позивача від 07.03.2017 року, [PERSON] уважно прочитав та зрозумів умови договору, в повному обсязі та коректно отримав інформацію щодо умов договору, підписав його, отримав примірник договору з додатками та згідно квитанції № 17752904 - 1 від 07.03.2017 року сплатив кошти за надані відповідачем послуги. Отже, твердження позивача проте, що його волевиявлення не відповідало умовам Договору суперечить фактичним обставинам справи. Крім того, у разі незгоди з умовами договору позивач не був позбавлений можливості скористатися своїм правом, визначеним ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, позивач відповідно до умов договору подав заявку на вчинення відповідачем дій які будуть направлені на отримання ним в подальшому транспортного засобу, а саме: формування письмового аналітичного висновку, що і було здійснено ТОВ «Фінавто - плюс». Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угод (чи її умов) недійсними, а саме у зв'язку з несправедливими умовами договору. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави визнання недійсним правочину, який здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Отже, ст.18 та ст.19 вказаного Закону передбачено різні взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним. Так, позивач посилається на ч.6, ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Однак, позивачем не доведено, що відповідачем у договорі зазначено нечіткі або двозначні положення та не доведено, які умови договору, зміна яких зумовить визнання недійсним договору в цілому, в тому числі щодо природи договору позивачем не доведено які саме дії відповідач не вчинив чи не виконав умови договору. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Отже, для визнання правочину недійсним в зв'язку з нечесною підприємницькою практикою необхідна наявність двох умов, однак в даному випадку діяльність відповідача не суперечить правилам здійснення господарської діяльності та не впливає на економічну поведінку позивача, а в Договорі чітко визначені усі умови, з якими позивач погодився під час підписання договору та Додатків до нього. Відповідно до п.1 ч.2 цього закону передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Як зазначено вище в рішенні, в договорі чітко передбачено, які послуги надаються відповідачем за Договором і позивачем було їх отримано згідно акту наданих послуг до Договору № 100013 від 07.03.2017 року. Також, позивач посилається на ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Однак, в даному випадку відсутні підстави для застосування даних норм, оскільки ціна за надані відповідачем послуги була узгоджена між сторонами договору і позивач сплатив відповідну суму за надані відповідачем послуги, про що зазначено вище в рішенні. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання Договору № 100013 від 07.03.2017 року недійним. Також, позивач просив в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь понесені ним збитки в подвійному розмірі, однак до суду не надано жодних доказів в підтвердження викладених в позові обставин в підтвердження даних вимог. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed