Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач 22 серпня 2017 року звернулася до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його наступним. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбу з відповідачем [PERSON] придбали квартиру №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області, яку було оформлено на імя чоловіка [PERSON] Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.03.2013 року було визнано право власності на Ѕ частину квартири за позивачкою [PERSON] та відповідно зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Через спори по користуванню житлом Прилуцький міськрайонний суд рішенням від 21.02.2014 року встановив порядок користування спірним житловим приміщенням. В подальшому також існували спори, щодо спірного житла. Станом на подачу позову до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, позивач [PERSON], є власником Ѕ частини квартири та маючи судове рішення, щодо порядку користування житлом має право на користування своєю власністю, та відповідно проживати у спірній квартирі. В обґрунтування позову вона зазначила, що відповідач перешкоджає їй проживати у вказаній квартирі, тому вона на підставі викладеного просить суд вселити її у квартиру №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що постановою Верховного суду від 03.10.2018 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року залишено без змін, відповідно до яких договір купівлі-продажу квартири №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області визнано недійсним, а тому позивач є власником Ѕ частини квартири. Відповідач та його представник в останнє судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради в судове засідання не з"явився, проте надіслав повідомлення про розгляд справи в їх відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду та просять врахувати інтереси дітей. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Статтею 41\~Конституції України та статтею 321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Статтею 383\~ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч. 2ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування\~не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно вбачається, що відповідно до даного рішення було зареєстровано право власності на Ѕ частину (а.с. 5-6,8-9). Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що відповідач порушує право власності позивача, оскільки у відповідності з ч. 1 ст.\~321\~Цивільного кодексу\~України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, а тому позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141\~ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витратив розмірі640грн.00коп.(а.с.1) На підставі викладеного,

Outcome: approved