Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач в особі ПАТ АКБ «Індустріалбанк», що є правонаступником АКБ «МТ-Банк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Мотивуючи свої вимоги тим, що ПАТ АКБ «Індустріалбанк», що є правонаступником АКБ «МТ-Банк», є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 101,1 кв м згідно договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2499. Між АКБ «МТ-Банк» та [PERSON] 09 листопада 2000 року було укладеного договір найму, згідно умов якого [PERSON] та його сім`ї передано у користування зазначену квартиру. Строк користування квартирою за цим договором не визначений. Вважає, що право [PERSON] на користування квартирою виникло на підставі цивільно-правового договору, а саме - договору оренди житлового приміщення (найму). До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.(п.9 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Оскільки строк користування квартирою цим договором не був визначений, застосуванню підлягає положення ч.1 ст. 821 ЦК України й вважається, що такий договір укладений на п`ять років, й, з урахуванням його переукладення в силу закону на таких самих умовах і на такий самий строк, строк двії договору найму сплив 09 листопада 2015 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 822 ЦК України не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Відповідно, зважаючи на таке правило, позивачем направлено лист [PERSON] за № 789 від 07 серпня 2015 року з попередженням про відмову банком, як наймодавцем, від укладення договору на новий строк та запропоновано відповідачу разом із іншими мешканцями квартири її звільнити у строк до 23 листопада 2015 року. Такий лист відповідачем отриманий. Вважає, що банком у вставному законом порядку було використано своє право на відмову від укладення договору найму на новий строк та належним чином повідомлено про своє право наймача, вважаючи договір припиненим 09 листопада 2015 року, проте ним отримано лист від [PERSON] про те, що останній відмовляється звільнити квартиру. Зважаючи на припинення договірних відносин щодо договору найму, наразі [PERSON] незаконно займає спірну квартиру, а тому підлягає виселеню, без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача Мамотенко О.П. , діючий на підставі довіреності від 05 липня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з тих же підставі та просив їх задовольнити, посилаючись на регламентоване законом право власника полодіти майном та його повернення власнику за нслідками припинення договірних правовідносин згідно договору найму. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необгрутнованість та безпідставність. Відповідачем також надано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач акцентував увагу на положеннях пунктів 1.1, 1.5 та 2.15 договору найму від 09 листопада 2000, укладеного між сторонами, які передбачають, що спірна квартира - [ADDRESS] , загальною площею 101,1 кв м, наймодавцем передається наймачеві та його сім`ї у безстрокове користування (п.1) та через п`ять років безкоштовно передається у його - [PERSON] власність, податки за переоформлення квартири сплачуються АКБ «МТ-Банк» (п.1.5), й через 5 (п`ять) років відпрацювання [PERSON] у АКБ «МТ-Банк» така квартира безкоштовно передається у власність [PERSON] (п.2.1.5), податки за переоформлення квартири та інші витрати, пов`язані з переоформленням сплачуються АКБ «МТ-Банк». Окрім того, вважає, що при подачі цього позову та його обґрунтуванні, банком приховується суттєва обставина, а саме - наявність рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2009 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2010 року, про задоволення його - [PERSON] позову до АКБ «Індустріалбанк» про спонукання до виконання умов договору щодо безкоштовної передачі квартири у його власність, за яким зобов`язано АКБ «Індустріалбанк» виконати зобов`язання, передбачені пунктами 1.5, 2.15 договору найму від 09 листопада 2000 року, укладеного між АКБ «МТ-Банк» та [PERSON] , щодо безкоштовної передачі у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 101,1 кв м, з покладенням на АКБ «Індустріалбанк» сплати податків та інших витрат, пов`язаних з переоформленням квартири, що має суттєве значення для вирішення такого спору. Й, зважаючи на наявність такого рішення суду, яке набуло чинності, норми зобов"язального права за договором, вважає, що правових підстав для його виселення немає. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч.2 п.4 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.(п.9 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Судом встановлено, що ПАТ АКБ «Індустріалбанк», що є правонаступником АКБ «МТ-Банк», згідно договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2499, набув права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 101,1 кв м. Уподальшому, між АКБ «МТ-Банк» та [PERSON] 09 листопада 2000 року було укладеного договір найму, згідно умов якого [PERSON] та його сім`ї АКБ «МТ-Банк» передано у безстрокове користування зазначену квартиру (пункт 1.1 Договору). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Сторони погодили умови договору своїми підписами. Сторони відповідно до вказаного договору засвідчили, що всі його умови їм зрозумілі й вони вважають їх справедливими по відношенню до себе та підтвердили свою здатність їх виконувати уцілому. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Умови такого договору жодною із сторін не спростовані. Позивач вважає, що цим договором його строк не визначений, проте суд з такою позицією погодитися не може, оскільки його пунктом 1.1 передбачено саме безстрокове користування [PERSON] такою квартирою, а тому застосування позивачем положення ч.1 ст. 821 ЦК України є безпідставним, відтак, зважаючи на погоджене сторонами положення договору щодо строку дії договору, а саме - його безстроковість, [PERSON] вправі користуватися цим житлом безстроково, тобто без обмеження такого строку (а.с.8). Окрім того, вирішуючи цей спір, суд враховує рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2009 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2010 року, про задоволення позову [PERSON] до АКБ «Індустріалбанк» про спонукання до виконання умов договору щодо безкоштовної передачі квартири у його власність, за яким зобов`язано АКБ «Індустріалбанк» виконати зобов`язання, передбачені пунктами 1.5, 2.15 договору найму від 09 листопада 2000 року, укладеного між АКБ «МТ-Банк» та [PERSON] , щодо безкоштовної передачі у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 101,1 кв м, з покладенням на АКБ «Індустріалбанк» сплати податків та інших витрат, пов`язаних з переоформленням квартири, що має суттєве значення для вирішення такого спору (а.с.70-76, 77-79). Й, зважаючи на умови договору, й у тому числі його безстроковість (пункт 1.1), та наявність вказаного рішення суду, яке набуло чинності, правових підстав для задоволення позову немає. Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При вирішення цього спору суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, а у даному спорі - право відповідача, який за умовами договору найму набув безстрокового права користування спірним житлом (пункт 1.1 Договору), наявність за таким договором підстав для набуття у власність такого житла (п.1.5, 2.1.5 Договору), наявність рішення суду, яке набуло чинності про зобов`язання наймодавця виконати зобов`язання, передбачені пунктами 1.5, 2.15 договору найму від 09 листопада 2000 року, укладеного між АКБ «МТ-Банк» та [PERSON] , щодо безкоштовної передачі у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , що має пріоритетне значення, та впливає на його наслідки розгляду справи судом. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Водночас, в межах наданих позивачем доказів, й доказів, наданих відповідачем, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, зважаючи на викладені доводи. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, зважаючи на відсутність наданих позивачем належних та допустимих доказів про предмет доказування, суд приходить до висновку про те, що вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Зважаючи на наслідки розгляду справи відповідно до положення ст.141 ЦПК України, судові витрати покласти на строну позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, Глави 23 ЦК України, ст.ст. 6, 11, 317, 383, 627, 629 ЦК України, ч.4 ст. 9 ЖК України,

Outcome: dismissed