Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

в листопаді 2017 року представник позивача звернувся в суд з позовом до ПАТ«Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 10.06.2015 року [PERSON] було звільнено з посади виконуючого обов»язки генерального директора ПАТ «ДАК «Українські Поліметали» за власним бажанням. На час звільнення заборгованість підприємства перед позивачем по виплаті заробітної плати за період роботи з квітня 2014 року по жовтень 2014 року склала 59 878,00 грн. При звільненні з ним розрахунок по заробітній платі проведений не був та на неодноразові звернення до відповідача, позивач отримував відмову у її виплаті. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача: заборгованість по заробітній платі в розмірі 59 878,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 248 066,00 грн.; компенсацію втрати частини доходів в зв»язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 16 628,12 грн.; моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з»явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, що на аркушах справи №№ 31,33,37. Про причини неявки представника відповідача у судові засідання суд не повідомлявся. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду звернень не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені в інтересах [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом ПАТ«Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» № 60П від 10.06.2015 року позивача було звільнено з посади виконуючого обов»язки генерального директора ПАТ«Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» за власним бажанням (а.с. 9-14). При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені. Відповідно до правил ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Правилами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, будь-яких доказів на спростування доводів позивача суду не надав. За даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків [PERSON] нарахування заробітної плати підтверджується за 2 та 3 квартали 2014 року (а.с.16-18). Судом встановлено, що відповідно до форми ОК-5, сума нарахованої і не виплаченої позивачу заробітної плати підтверджується в період з 04.2014 року по 10.2014 року включно (а.с.19-20). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з липня 2015 року по листопад 2017 року. Заробітна плата за вересень та жовтень 2014 року складала 10000 грн, до видачі 8554,00 грн., а тому суд погоджується із письмовим розрахунком позивача та вважає, що стягненню з відповідача підлягає 248 066,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач також просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 16 628,12 грн. за період з липня 2015 року по жовтень 2017 року. Так, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем наданий суду розрахунок інфляційних втрат, що відповідає вимогам закону, а тому судом приймається як належний та допустимий доказ, який свідчить про розмір компенсації за період з липня 2015 року по жовтень 2017 року (а.с. 22). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 16 628,12 грн. втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів та середній заробіток є обґрунтованими та законним, в зв»язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, в позові представник позивача, посилаючись на те, що позивачу завдано значну моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушеного законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв»язку з цим престижу та ділової репутації серед працівників, знайомих друзів та родичів, просить стягнути з відповідача на користь позивачу на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 50000 грн. Суд вважає, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що порушення відповідачем норм законів про працю призвели до моральних страждань позивача, а також позбавили позивача гарантованого Конституцією України та Кодексом Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування, - суду надано не було. Крім того, судом приймається до уваги і той факт, що після звільнення з посади за власним бажання в червні 2015 року, з даним позовом позивач звернувся до суду лише в листопаді 2017 року, та будь-яких доказів на підтвердження того, що дії відповідача порушили звичний порядок та уклад життя позивача, порушили його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, - суду надано не було. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, в зв»язку з необгрутнтованість та недоведеністю. З огляду на наведене вище в сукупності, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 4 869 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial