Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивача- [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на спадковий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті, батько позивача [PERSON] , заповідального розпорядження не залишив. Позивач спадщину прийняв. Крім позивача, спадщину прийняла також дружина спадкодавця- [PERSON] . У зв`язку з необхідністю отримання Свідоцтва про право на спадщину, позивач, звернувся до нотаріуса, однак оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно, знайдено не було, у зв`язку з чим, нотаріусом позивачу було роз`яснено про необхідність звернутися з даним питанням до суду. Позивач [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленим своєчасно у судове засідання не з`явився, однак його представник [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] , про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленою своєчасно, у судове засідання не з`явилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання заявленого позову. Представник Виноградівської державної нотаріальної контори про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленим своєчасно, у підготовче судове засідання не з`явився. Вирішуючи питання про спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства. Відповідно до положень ст. ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частина 2 статті 1223 ЦК Українипередбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. [INFO] помер батько позивача- [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на спадковий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті, батько позивача [PERSON] , заповідального розпорядження не залишив. Позивач спадщину прийняв. Крім позивача, спадщину прийняла також дружина спадкодавця- [PERSON] . У зв`язку з необхідністю отримання Свідоцтва про право на спадщину, позивач, звернувся до нотаріуса, однак оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно, знайдено не було, у зв`язку з чим, нотаріусом позивачу було роз`яснено про необхідність звернутися з даним питанням до суду. Як вбачається із Довідки виконавчого комітету Королівської селищної ради Закарпатської області за №119 від 31.03.2021 року (а.с.13), згідно погосподарської книги №3, номер обєкта погосподарського обліку [NUMBER] Чернянської сільської ради (за 2011-2015 рр.), житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , рахується за [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із Довідки КП Виноградівське РБТІ за №287 від 07.04.2021 року, правовстановлюючі документи на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , не оформлено (а.с.15). Згідно до технічного паспорту на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , роком завершення будівництва такого є 1986 рік (а.с.18 див. зворот) Відповідно до ст.10-13 глави III Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст. 16 ЦК України). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що заявлений позивачем позов підлягає до часткового задоволення, а саме, позивач [PERSON] набув право власності на 1/4 (одну четверту) частини спадкового житлового будинку, поскільки вказаний житловий спадковий будинок, є спільною сумісною власністю подружжя (спадкодавця [PERSON] в розмірі 1/2 (однієї другої) частини будинку та його дружини-відповідачки [PERSON] в розмірі 1/2 (однієї другої) частини будинку), поскільки побудований у 1986 році, тобто за час перебування у шлюбі спадкодавця [PERSON] та відповідачки [PERSON] . Як вбачається з положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як вбачається з положень ст.57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто. Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд приходить до висновку, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями є спільною сумісною власністю подружжя в силу закону, їх частки у майні є рівними та складають по 1/2 частині кожному. Виділ у натурі частки із майна за життя [PERSON] подружжям здійснено не було. Судом встановлено, що [INFO] відкрилася спадщина на частку житлового будинку, належного спадкодавцю [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя, яка становить 1/2 (одну другу) частини спадкового майна, належного спадкодавцю [PERSON] , спадкоємцями якої в рівних частках є позивач [PERSON] та його рідна мати [PERSON] , яка у відповідності до вимог ст.1268 ЦК України спадщину після смерті спадкодавця прийняла, доказів зворотнього, позивачем суду не надано, а тому як позивач [PERSON] так і відповідач [PERSON] , прийняли кожен по 1/4 (одній четвертій) частині спадкового будинку, що розташований в [ADDRESS] . З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 1/4 частини спадкового житлового будинку з надвірними будівлями, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , задовольнивши частково тим самим вимоги позивача, що буде законним та справедливим і в повній мірі відповідатиме інтересам позивача.

Outcome: partial