Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

З грудня 2018 року в провадженні Кременчуцького районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] - про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на вантажний автомобіль. В обгрунтування позову [PERSON] вказував, що в 2007 році при припинення діяльності селянського фермерського господарства «Нива» в Решетилівському районі Полтавської області, власником та директором якого в одній особі був [PERSON] , ним був куплений в нього вантажний автомобіль КАМАЗ, державний номер [NUMBER] . При покупці автомобіля та досягнення всіх суттєвих умов, автомобіль був переданий [PERSON] в його власність. Ними був складений Акт прийому-передачі вказаного автомобіля та [PERSON] була надана йому накладна, де була продавцем вказана марка автомобіля, його реєстраційний номер та рік випуску, а також ціна. Разом з тим, у МРЕВ не можуть зареєструвати автомобіль на його ім`я, оскільки судом не визнано право власності за ним, тому він змушений з даним позовом звернутись до суду. На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким: - визнати правочин купівлі-продажу автомобіля КАМАЗ, державний номер [NUMBER] дійсним та визнати за ним право власності на вказаний автомобіль. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад цивільного судочинства є - диспозитивність. Статтею 13 ЦПК України визначено, що диспозитивність полягає у наступному: - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; - збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; - учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до основних положень про докази, закріплених у ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд розглядає позовну заяву на підставі наданих доказів, отже, як вбачається з матеріалів справи, та не оспорюється сторонами, що в 2007 році позивач [PERSON] та директор селянського фермерського господарства «Нива» в Решетилівському районі Полтавської області - [PERSON] склали акт прийому передачі вантажного автомобіля КАМАЗ, державний номер [NUMBER] , 1984 року випуску, відповідно до якого сторони домовились про наступне: продавець (відповідач) продав, а покупець (позивач) купив на договірних умовах грузовий автомобіль КАМАЗ, державний номер [NUMBER] , 1984 року випуску. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Отже, правочин що вчиняється внаслідок дій двох сторін є договором. В той час, ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Отже, враховуючи правову природу акту прийому-передачі складеного в 2007 році між позивачем та відповідачем, суд вважає що вказаний акт за своїм змістом є договором купівлі-продажу. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, здійснений правочин між позивачем та відповідачем є правомірним. В той час, відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З норми вказаної статті вбачається, що суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права. Відповідно до письмових пояснень відповідача, останній підтверджує обставини викладені в акті прийому-передачі. Відповідно до п.8 постанови КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, а також правомірність придбання, отримання, транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: - укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; - укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; - нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Отже, для оформлення права власності на транспортний засобом Законодавством передбачений певний порядок. [PERSON] звертаючись з даним позовом не наводить підстав, яким саме чином порушуються, не визнаються або оспорюються його права відповідачем [PERSON] , відповідно до ст.4 ЦПК України. В той час, позивач в обгрунтування позову зазначав, що у МРЕВ не можуть зареєструвати автомобіль на його ім`я, оскільки судом не визнано право власності за ним. Доказів на підтвердження того, що позивач взагалі звертався до МРЕВ суду не надано, так само не надана відповідна відповідь про відмову. Отже з цього вбачається, що права позивача, в даному випадку - з огляду на позицію позивача - порушено саме МРЕВ, а не [PERSON] . В той час, статтею 51 ЦПК визначено порядок заміни неналежного відповідача належним відповідачем, і така заміна може відбуватися лише за заявою позивача, тобто суд не наділений повноваженями на власной розсуд розпоряджатися волевиявленням та процесуальними правами позивача. Дана позиція суду також узгоджується з позицією колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в рішені 280/119/16-ц від 21 грудня 2016 року, відповідно до тексту рішення якого «Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову, тому доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не ставив на обговорення сторін питання щодо належності відповідача у справі, є необґрунтованими, на правильність вирішення справи апеляційним судом не впливають.» Таким чином, враховуючи вищевикладене та ті обставини, що в даному випадку відсутній предмет спору, також те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд вважає доцільними з цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed