Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що по цивільній справі про поділ майна подружжя рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.04.2013 року право власності на ? частину автомобіля «VOLKSWAGEN CADDY, KOMBI» 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] визнано за [PERSON] та на ? частину зазначеного автомобіля за [PERSON] Даний автомобіль перебував у тимчасовому користуванні на підставі довіреності у [PERSON] з 2008 року. Також між позивачем та відповідачами була усна домовленість про те, що [PERSON] купує даний автомобіль за 230 000 гривень 00 копійок, але на той момент повної суми не мав, тому сплачував оговорену суму частинами. Всі кошти за автомобіль отримувала колишня дружина [PERSON] Після винесення рішення про поділ майна позивач надав довіреність, якою уповноважив [PERSON] розпоряджатись (в тому числі вчиняти правочини щодо продажу, за ціну та на умовах, йому (їм) відомим. Крім того, позивач уповноважив [PERSON] одержати належні йому кошти від продажу вищезазначеного автомобіля. Проте відповідачка [PERSON] всупереч домовленостям, продала спірний автомобіль [PERSON] за ціною 30 000 гривень 00 копійок, що є меншою за оговорену раніше. Навмисні дії [PERSON] свідчать про те, що вона свідомо вчинила правочин всупереч інтересам позивача, вона вступила у зловмисну домовленість з [PERSON] і діяла при цьому у власних інтересах. Крім того позивач зазначає, що оскільки автомобіль офіційно продали за 30 000,00 грн., то він мав би отримати тільки 15 000,00 гривень, проте і даних коштів позивач не отримав. На підставі ч. 1, 2 ст. 232 ЦК України позивач просить визнати недійсною угоду про купівлю-продаж автомобіля за Довідкою-рахунком №196460 серія ВАІ, застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу не було порушено положень ЦК України. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 29.04.2013 р. Деснянським районним судом м. Києва було винесено рішення, яким: в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля «VOLKSWAGEN CADDY, KOMBI» державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля «VOLKSWAGEN CADDY, KOMBI» державний номер [NUMBER], 2007 року випуску (а.с. 24, 29). 18.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися (в т. ч. вчиняти правочини щодо експлуатації, страхування, здавання в оренду, а також продажу, за ціну та на умовах, йому (їм) відомих), належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] автомобілем марки «VOLKSWAGEN CADDY, KOMBI» 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Термін дії довіреності - 18.11.2016 року (а.с. 30). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права є порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права із застосуванням відповідного способу захисту. Крім того, згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Позивач просить визнати угоду купівлі-продажу автомобіля недійсною посилаючись на те, що правочин було вчинено внаслідок зловмисної домовленості його представника [PERSON] з другою стороною - [PERSON] Щодо даних позовних вимог слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв"язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. При цьому, виходячи з узагальнень Верховного Суду України, а також роз'яснень Постанови № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до ст. 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч.1 ст.238ЦК України). За ст.239ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Як вбачається зі змісту дослідженої судом довіреності в ній чітко було вказано кого уповноважив діяти від свого імені [PERSON], який обсяг дій вчинити і щодо якого його конкретно визначеного майна. А отже, відповідачка [PERSON], яка діяла на підставі вказаної довіреності, передала, а [PERSON] прийняв у власність, належну позивачу 1/2 частину автомобіля «VOLKSWAGEN CADDY, KOMBI» державний номер [NUMBER], 2007 року випуску. З урахуванням змісту довіреності суд приходить до висновку, що позивач мав намір продати автомобіль і уповноважив відповідачку [PERSON] вчиняти правочин від його імені, а тому остання діяла в межах наданих їй довірителем повноважень. Суду не надано жодних доказів того, що [PERSON] під час вчинення правочину діяла у власних інтересах, як і доказів того, що вона, при виконанні наданого їй доручення, вийшла за межі наданих їй повноважень та вчинила правочин у змові з відповідачем [PERSON] на інших умовах ніж були в довіреності, не надано доказів того, що що для позивача настали несприятливі наслідки в результаті укладення оспорюваного правочину. Сам позивач в позовній заяві зазначив, що він особисто, видав відповідачці довіреність на представлення його інтересів, в тому числі і для продажу автомобіля. Дана довіреність ним скасована не була. Зокрема, не знайшли свого підтвердження твердження сторони позивача щодо усної домовленості між сторонами щодо продажу автомобіля за ціною 230 000,00 гривень, оскільки доказів вказаного суду не надано. З огляду на викладене, стороною позивача не надано та судом в процесі судового розгляду не здобуто належних та допустимих доказів порушення прав [PERSON] та вчинення правочину з порушенням вимог Цивільного законодавства. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність доказів і взаємний зв'язок у сукупності, враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів того, що відповідачами було вчинено правочин у змові та на інших умовах ніж ті, що зазначені в довіреності, а також інша доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не є підставами для визнання договору недійсним, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed