Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Заявник звернувся до районного суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його матері - [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в місті Дебальцеве Донецької області, що є тимчасово окупованою територією. Заява мотивована тим, що заявник є дочкою сином [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в місті Дебальцеве Донецької області. Зазначене місце смерті матері заявника є тимчасово окупованою територією України, а тому отримане свідоцтво про смерть державного зразка України, що в той час використовувалось на даній території - не дійсне. 05.06.2018 р. представник заявника звернувся в Подільський районний у місті Києві відділ ДРАЦС та отримав відмову. Внаслідок цих обставин на сьогодні отримання свідоцтва про смерть матері в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Просить встановити вказаний факт для отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. До початку судового засідання заявник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також просив задовольнити заяву в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - органу ДРАЦС, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, при ухваленні судом рішення, поставився на розсуд суду. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до ст.316 ч.1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно наданого паспорту [PERSON] серії [NUMBER], виданого 07.11.2001 року Ворошиловським РВ УМВС України в м. Донецьку, заявник зареєстрований в Подільському районі м. Києва. Наданими документами підтверджено, що заявник у справі [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в місті Дебальцеве Донецької області. Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 09.02.2017 року № 30, виданого Дебальцевським відділенням бюро судово-медичної експертизи, [PERSON] померла [INFO] у м. Дебальцеве Донецької області, причина смерті - атеросклеротичний коронарокардіосклероз. Як вбачається з наданих документів, 10.02.2017 року Дебальцевським міським відділом записів актів цивільного стану у Донецькій області, був складений актовий запис № 46 про смерть [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в місті Дебальцеве Донецької області, з видачою свідоцтва про смерть невстановленого державою Україна зразку. На час смерті особа була громадянином України. Таким чином, суд приходить до висновку, що громадянка України [PERSON] померла 08.02.2018 року у м. Дебальцеве Донецької області. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1276-р) «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», населений пункт Дебальцеве Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про смерть [PERSON] від 10.02.2017 р., видане Дебальцевським міським відділом записів актів цивільного стану у Донецькій області, на час видачі була та є територією, де органи державної та виконавчої влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлої громадянки України, зареєструвати смерть [PERSON] в органах ДРАЦС з видачою свідоцтва про смерть державного зразка, отримати відповідну соціальну допомогу на поховання та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані зі смертю особи. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як син померлої [PERSON], звернулася до районного відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть, але листом Подільського районного у місті Києві відділу ДРАЦС від 05.06.2018 р. за вих.№4142/16.9-73 [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть, посилаючись на те, що заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2016 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті". Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що громадянка України [PERSON], [INFO] народження, померла [INFO], місце смерті: м. Дебальцеве Донецької області, причина смерті: атеросклеротичний коронарокардіосклероз. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його матері [PERSON], оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи - громадянина України. Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права, слід дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тобто визнання державою факту смерті громадянина України, і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, і є лише підставою для одержання таких документів. Відповідно до ст. 317 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ст.ст.3,8, 9 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved