Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з уточненням просить: визнати недійсним кредитний договір №500436291 від 5 грудня 2013 р. в частині п.2.8.1 за управління кредитом 2,05% (інші послуги банку); визнати зобовязання по угоді про надання особистого кредиту №500984570 від 28 вересня 2015 р., укладеного між сторонами, припиненими. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 5 грудня 2013 р. між сторонами укладено кредитний договір №500436291, в якому передбачено сплату позивачем комісії в розмірі 2,05%, яка підлягає сплаті щомісячно за кожен місяць користування кредитом. Вказана умова відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою, а тому просить в цій часині визнати договір недійним. Крім того, 28 вересня 2015 р. між сторонами укладено нову угоду №500984570, відповідно до якої кредит надається для повернення заборгованості за кредитним договором №500984570 від 28 вересня 2015 р., тобто надання кредиту та його повернення відбулося одномоментно. Таким чином, зобовязання є виконаним та припиненим, що і просить визнати в судовому порядку. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу без його участі та за відсутності позивача. Представник відповідача в судове засідання\~не з'явився,\~хоча відповідач належним чином в порядку ст.ст.74-76 ЦПК України викликався до суду, а тому за згодою представника позивача згідно\~із вимогами ст.ст. 224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник відповідача подав суду письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі за безпідставністю. У зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. \~ Згідно із ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 11,\~60\~ ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується певернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України). Судом встановлено, що 5 грудня 2013 р. між відповідачем [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» (кредитодавець) та позивачем [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір №500436291, згідно з яким остання отримала кредит в розмірі 17\~172,58 грн. для власних потреб. У п.2.8.1. даного договору передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом в розмірі 2,05% від суми кредиту. За умовами ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З урахуванням того, що за умовами спірного кредитного договору від 5 грудня 2013 р. банк надав позичальнику кредит для власних потреб, правовідносини між сторонами визначаються, зокрема \~Законом України "Про захист прав споживачів". Згідно із\~ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Як передбачено у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Між тим, відповідно до\~ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до п.2 ч.2\~ст.16 ЦК України\~визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Статтею 215 ЦК України\~визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно із\~ч.1 ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~ст.217 ЦК України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що умова договору про встановлення щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 2,05% від суми кредиту не відповідає вимогам законодавства, а відтак слід визнати недійсним п.2.8.1 спірного кредитного договору №500436291 від 5 грудня 2013 р. Розглядаючи заявлені вимоги про визнання зобовязання по угоді про надання особистого кредиту №500984570 від 28 вересня 2015 р., укладеного між сторонами, припиненими, суд враховує таке. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України). За умовами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 638 ЦК України\~встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до\~ст.640 ЦК України\~договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Так, заявляючи вимоги про визнання припинення зобовязань про угоді, позивач надав суду акцепт пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту №500984570 від 28 вересня 2015 р., який не підписаний позивачем та містить незаповнені пункти. Із вказаного акценту суд не може зробити висновку про укладений між сторонами договір, про його погоджені сторонами умови, а відтак неможливо вирішити питання про припинення зобовязань по угоді. Наданий суду додаток №1 до угоди про надання кредиту №500984570 від 28 вересня 2015 р., підписаний сторонами, за відсутності самого кредитного договору, не може свідчити про умови укладеного такого договору і бути підставою для прийняття рішення щодо визнання зобовязань припиненими. За умовами ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, позивачем всупереч вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України з наданням доказів у відповідності до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України не доведено вимог про визнання зобовязань припиненими, а тому в позові в цій частині слід відмовити. Вирішуючи розподіл судових витрат, згідно зі\~ст.88 ЦПК України, враховуючи розяснення, надані у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 р. з наступними змінами, з відповідача на користь держави слід стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial