Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2000 року він є власником квартири [ADDRESS]. 29.06.2006 він уклав шлюб з відповідачкою, яку було зареєстровано у вказаній квартирі 06.07.2006. Рішенням Бориславського міського суду від 23.08.2017 шлюб між ними було розірвано. З 2010 року по цей час відповідач у вищевказаній квартирі не проживає, її речей у квартирі немає. З січня 2016 року відповідач не веде з ним спільного господарства, не підтримує будь-яких стосунків, що встановлено рішенням Бориславського міського суду від 23.08.2017 у справі про розірвання шлюбу. Доказом цього є також комісійний акт обстеження житлово-експлуатаційної організації м.Борислава - МПП «Бескид» від 25.07.2018. Позивач жодного разу не створював відповідачці, яка має у своєму розпорядженні ключі від цієї квартири, перешкод у користуванні житлом. Відповідач не надає коштів на утримання квартири, не здійснила жодного її покращення. Стороною договорів про надання житлово-комунальних послуг є позивач, який сам оплачує надані послуги. Таким чином, відповідач втратила право на користування квартирою, однак, не бажає зніматися з реєстрації у добровільному порядку, чим порушує права позивача. Зокрема, позивач не може оформити субсидію на відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги, оскільки відповідач одержує достатньо велику заробітну плату та не бере участі в оплаті комунальних послуг. При цьому позивач не має стабільних доходів та в опалювальний сезон буде змушений нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі, який перевищує його доходи. Таким чином, враховуючи, що відповідач більше, ніж один рік не проживає у вказаній квартирі, не користується нею, не несе витрат з її утримання, то позивач, як власник житла, на підставі ч.1 ст.317, ст.319 ЦК України має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.391 ЦК України - має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] усудове засідання не з'явився. Його представник - адвокат [PERSON] позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог [PERSON] Пояснила, що у квартирі [ADDRESS] вона проживала до кінця 2008 - початку 2009 року, після цього вона з позивачем переселилися у квартиру [ADDRESS]. Причиною цього стало те, що у квартиру №152 поселився брат позивача, що унеможливило її проживання за цією адресою. Тривалий час у квартирі [ADDRESS] вона не проживає, її особистих речей там немає, але є меблі, що були придбані за спільні з позивачем кошти. Останній раз вона заходила у квартиру [ADDRESS] три роки тому. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 11 грудня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р., реєстр №2507, зареєстрованого Комунальним підприємством Львівської обласної ради „Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 13 грудня 2000 року за реєстровим № 7042 в книзі № 5. 29.06.2006 сторони уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі РАЦС м.Дрогобича Дрогобицького управління юстиції Львівської області. У сторін у справі є двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] З копії будинкової книги вбачається, що у квартирі [ADDRESS], крім позивача [PERSON], зареєстрована також відповідач [PERSON] та їхні неповнолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 06.07.2006. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23.08.2017 у справі №438/681/17 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач [PERSON] з 2010 року та на момент розгляду даної справи не проживає у вищевказаній квартирі, особистих речей у квартирі не зберігає, коштів на утримання квартири, сплату комунальних послуг не надає, останній раз заходила у квартиру [ADDRESS] три роки тому, про що не заперечила відповідач у судовому засіданні. Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується також комісійним актом обстеження житлово-експлуатаційної організації м.Борислава - МПП «Бескид» від 25.07.2018. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, особистих речей у квартирі не зберігає, коштів на утримання квартири, сплату комунальних послуг не надає, останній раз заходила у квартиру три роки тому, при цьому відсутні поважні причини її відсутності у квартирі, а тому суд вважає , що відповідач є такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За встановлених обставин суд прийшов до переконання, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору, що сплачено позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved