Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить визнати недійсним, з моменту укладання договору, положення Договору фінансового кредиту №001/20/144853 від 14.12.2020 між [PERSON] та ТОВ «Глобал Кредит» викладене в п.3.3. Договору щодо зобов`язання користування фінансових кредитом, 0,80% пені від залишку по тілу кредиту з першого дня після дати, вказаної в п.2.1 Договору та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається нате, що 14.12.2020 між ТОВ «Глобал Кредит» та [PERSON] було укладено Договір фінансового кредиту №001/20/144853 відповідно до якого ТОВ «Глобал Кредит» надало [PERSON] грошові кошти у сумі 7800 грн., а [PERSON] зобов`язується повернути його на умовах, визначених Договором. Позивач, шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від ТОВ «Глобал Кредит», прийняв публічну пропозицію та підписав кредитний договір, тобто договір укладено у відповідності до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.3.2 Договору в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, передбачений п.2.1 Договору, відсоткова ставка складає 1,30% на добу, що дорівнює 474,50% річних, 3.042 грн. За пунктом 3.3. Договору в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, що відрізняється від планової дати погашення, що зазначена в п.2.1 Договору, відсоткова ставка розраховується наступним чином: перші 30 календарних днів - 2,00% прострочення зобов`язань, починаючи з 1-го по 3-тій календарний день 2,00%. Прострочення зобов`язань починаючи з 4-го по 100-тий календарний день 2,20%. Тобто за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3. Договору сплатить кредитору (7800 грн.*2,20%=171,6 грн.) за кожний день прострочення, а за 100 календарних днів (171,6*100=17160 грн.) Вважає, що умова п.3.3 та 1.6 Договору про нарахування процентів у розмірі 2,20% від суми несвоєчасно виконавчого грошового зобов`язання за кожен день протягом 100 календарних днів є несправедливою умовою, оскільки всупереч принципу добросовісності, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати 17160 грн., а то і більше, від суми неповернутого кредиту та (або) несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та (або) процентів . Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позичальника суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів». За п.3.8 Договору проценти (плата за користування кредитом) (плата за користування кредитом) нараховуються 1000 діб від дати укладання даного договору, що зазначений в п.2.1 даного договору, після чого нарахування відсотків припиняється. Більше того, відповідно до п.3.3 Договору за прострочення зобов`язань, починаючи з 4-го по 100-тий календарний день нараховується пеня 0,80% від залишку по тілу кредиту з першого дня після дати, вказаної в п.2.1. Договору. Тобто за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3 договору сплатить кредитору (7800 грн.80,8%=62,4) за кожен день прострочення, а за 100 календарних днів (62,4*100=6,240 грн). Крім цього, відповідно до п.3.3. Договору за прострочення зобов`язань, починаючи з 4-го по 100-тий календарний день нараховується штрафні санкції 100 грн. одноразово на 4 день прострочення погашення кредиту від дати, вказаної у п.2.1. Договору. Тобто за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3. Договору сплатить кредитору 2500 грн за кожен 4 день по 100 грн. за 100 днів. В сукупності, позичальник згідно несправедливих умов Договору повинен сплатити 25900 грн. Вважає, що визначений у п.3.3 Договору розмір процентної ставки - 803% річних перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Вона явно завищена, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Зазначає, що умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті товариства, належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Витяг з умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, якщо матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг розумів позивач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені) у зазначених у цьому документі розмірах і порядку. Процесуальні дії у справі: 25.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 14.07.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 14.07.2021 розгляд справи відкладено через неявку сторін на 07.09.2021. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлено судом: 14.12.2020 між ТОВ «Глобал Кредит» та [PERSON] було укладено Договір фінансового кредиту №001/20/144853. Відповідно до п.1.1 Договору фінансового кредиту Кредитор надає Позичальникові фінансовий кредит у розмірі 7800 грн. на засадах строковості, зворотності та платності, а Позичальник зобов`язується повернути його на умовах, що передбачені цим Договором. Згідно п. 2.1 Договору, строк дії Договору становить 30 діб: з 14.12.2020 по 13.01.2021 включно. У п.3.2 спірного договору зазначено, що в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, передбачений п.2.1 Договору, відсоткова ставка складає 1,30 % за добу, що дорівнює 474,5% річних, 3042 грн. Відповідно до п.3.3. вищевказаного договору в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, що відрізняється від планової дати погашення, що зазначена в п.2.1. договору, відсоткова ставка розраховується наступним чином, а саме: перші 30 календарних днів 2,0 % за користування фінансовим кредитом (за кожен день користування) (п.3.3.1), прострочення зобов`язань, починаючи з 1-го по 3-тій календарний день 2,00% користування фінансовим кредитом (за кожен день користування) (п.3.3.2), прострочення зобов`язань, починаючи з 3-го по 100-тий календарний день 2,20% користування фінансовим кредитом (за кожен день користування), пеня - 0,80 % від залишку по тілу кредиту з першого дня після дати, вказаної в п.2.1. договору; штрафні санкції 100 грн. одноразово на 4 день прострочення кредиту від дати, вказаної у п.2.1. договору (п.3.3.3). Оцінка суду. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. ( ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України) Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. ( ст. 204 Цивільного кодексу України) За змістом положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов`язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об`єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов`язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо. Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Виходячи з положень частини 2, 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав`язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Оспорюваний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. Позивач [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, про що свідчить укладений між сторонами Договір фінансового кредиту, в якому у п. 8.3 Договору, зазначено, що позичальник підтверджує, що до підписання цього Договору, він письмово ознайомлений з інформацією, що зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Із вище викладеного слідує, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк та мету кредитування. Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов`язаний буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору. У своїй позовній заяві позивач вказує на порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов"язань за договором. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Як на підставу визнання вказаного пункту недійсним, позивач посилається на те, що за користування кредитом у розмірі 7800 грн. він сплачу3042 грн. відсотків, а за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3 Договору сплатить кредитору 171,60 грн. за кожен день прострочення, а за 100 календарних днів 17160 грн. Починаючи з 4-го по 100 день календарний день нараховується пеня 0,80% від залишку по тілу кредиту з першого дня після дати вказаної у п.2.1., тобто за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3 Договору сплатить кредитору 62,4 грн. за кожен день прострочення,а аза 100 календарних днів 6240 грн. Крім цього, починаючи з 4-го по 100 календарний день нараховується штрафні санкції 100 грн одноразово на 4 день прострочення погашення кредиту від дати, вказаної в п.2.1 договору, тобто за не повернення позики позивач згідно умов п.3.3. Договору сплатить кредитору 2500 грн. за кожен 4 день по 100 грн за 100 днів. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд вважає, що визначений у пп.3.3.3. договору розмір пені перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Таким чином, оскільки умови пп. 3.3.3. Договору фінансового кредиту №001/20/144853 є явно несправедливими по відношенню до боржника, суд вважає наявними підстави для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. В той же час, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до п. 3.8 Договору, при порушенні строків сплати за Договором (простроченні зобов`язань), Кредитор набуває право нараховувати пеню та штрафні санкції, відповідно до умов п. 3.3 даного Договору. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні Договору фінансового кредиту в ньому встановлено подвійну відповідальність за невчасне виконання зобов`язання за кредитним договором, тобто не дотримано положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Наведене узгоджується роз`ясненням, викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину. За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, які становлять 12740 грн.

Outcome: approved