Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача з позовною заявою, в якій просить суд визнати за ним право власності на 47/100 часток житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з втратою документу, який засвідчує право власності. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору №389 купівлі-продажу нерухомого майна від 09.04.1999 р., [PERSON] придбав 47/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.01.2004 р. визнано дійсною угоду купівлі-продажу 47/100 часток будинку [ADDRESS] від 09.04.1999 р. Відповідно до довідки ММБТІ від 25.06.2018 р., станом на 28.12.2012 р. право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (стара назва - Іванова, перейменовано згідно розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 21.05.2016 р. №197-р) зареєстровано за [PERSON] 47/100 часток на підставі договору купівлі продажу від 09.04.1999 р., зареєстровано на товарній біржі Нерухомість-Центр" за №2-389 та [PERSON] - 53/100 частки. Статтею 41 Конституції України передбачено,що кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1 та 2 ст.321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.392ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року по справі №6-1622цс15 зазначила, що відповідно до ч. 5 ст.11ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності позивача на на спірний житловий будинок підтверджується наданими ним доказами, приведеними вище, які відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, втрату правовстановлюючого документа на будинок, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позову, у звязку з чим, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved