Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому належить автомобіль ВАЗ 21 150, державний номер [NUMBER], 2004р. випуску. Відповідач [PERSON] 28.07.2013р., о 08 год. 20 хв. керуючи автомобілем Шкода Фабия, державний номер [NUMBER], на перехресті вул. Маяковського та вул. Мироносицькій порушив п.п. 16.11 ПДД України - рухаючись по другорядній смузі не надав дороги моєму автомобілю, внаслідок чого допустив зіткнення з належним мені автомобілем, який рухався по головній дорозі. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2014р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КпАП України, вказана постанова набула чинності. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль ВАЗ "21150", державний номер [NUMBER] отримав механічні ушкодження. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 8193 від 27.09.2013р. зробленого за його замовленням ХНДІ судових експертиз ім. професора М.С. Бокаріуса, величина матеріальних збитків, спричинена позивачу шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 14987грн. 80коп. Також ним було проведено оплату висновку експертного автотоварознавчого дослідження - 705грн. за рахунок власних коштів, про що надано суду копію та розрахунки. Також у відповідності з вимогами чинного законодавства направляв телеграму відповідачу, в якої повідомив про час і місце проведення огляду автомобіля спеціалістом, рахунок за сплату телеграми також додано до позову. Також позивач вважає, що йому крім матеріальної шкоди було заподіяно і моральну шкоду, відшкодування якої він оцінює в 5000 грн. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Також відповідач в своїх письмових запереченнях зазначив, що відповідачем про відшкодування шкоди він не є, з огляду на те, що відповідно до ст. 9 Закону України „Про страхування", страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України від 1 липня 2004 року №1961-ІУ „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо- транспортної пригоди майну третьої особи. У відповідності ,з вищезазначеними нормами закону, особою, зобов'язаною відшкодувати спричинену шкоду замість страхувальника [PERSON] є страховик ТДВ «СК «ПРОВІТА», яка видала поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому, як зазначено у п. 20.3 ст. 20 Закону України „ Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі ліквідації страховика виконання його обов'язків у повному обсязі, гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Дослідивши матеріли справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що Постановою Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2014р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КпАП України, вказана постанова набула чинності. В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль позивача ВАЗ 21 150, державний номер [NUMBER], 2004р. випуску, відповідно до висновку експерта №8193 від 27.09.2013 року вартість матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля «ВАЗ-21150» д.н. [NUMBER], в результате ДТП складає 14987,80 грн. Позивач вказує, що він не є належним відповідачем, і що позивач повинен звертатися до централізованого страхового резервного фонду МТСБУ, але на підтвердження не надав документів (полісу), які могли б свідчити про те, що його відповідальність була застрахована. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) зазначено, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи». Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування збитків, що йому заподіяні в результаті порушення її цивільного права. Збитками є витрати, що особа понесла в зв'язку з знищенням або ушкодженням майна, а також витрати, що вона повинна, понести для відновлення порушеного права. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди № 6 від 27.03.1992р. під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно вимог ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для поновлення пошкодженої речі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності повідшкодуваннюморальної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови). З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що внаслідок дій відповідача, [PERSON] було завдано матеріальної шкоди, але в свою чергу позивач не представив суду належних та допустимих доказів про те, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 5000 грн., в позовній заяві позивачі зазначили лише факт ДТП, яке полягало у зіткненні двох автомобілів, що належать сторонам, в якому потерпіли як позивачі так і відповідач, та не довів суду з чого він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. Частиною 3 ст.23 ЦК України визначено спосіб відшкодування моральної шкоди, а саме - моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, вона застосовується судом за заявою сторони у справі, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що ДТП було 28.07.2013 року, тобто позивач мав право звернення до суду з таким позовом до 28.07.2016 року. Позовна заява подана до суду 23.12.2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. З боку позивача не наведено жодних поважних причин пропуску такого строку, не заявлено клопотання про його поновлення. З таких підстав суд приходить до висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, причин для його поновлення не навів, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed