Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у січні 2015 року звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, посилаючись на те, що 15.07.2003р. вона зареєструвала шлюб з [PERSON], про що відділом РАЦС Жданівського міського управління юстиції Донецької області було видано свідоцтво від 15.07.2003р., серія : [NUMBER], актовий запис № 33. Від шлюбу у них є малолітня донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Батьком дитини є відповідач. Спільне життя у них не склалося, через різні склади характерів і різні погляди на сімейні стосунки в сім'ї виникали непорозуміння та сварки, які привели до розпаду сім'ї. З вересня 2014 року вони припинили сімейне життя, спільного господарства не вели, мають окремий бюджет. Вона з дітьми з червня 2014 року мешкає окремо. Відповідач допомоги на утримання доньки не надає, хоча спроможний це робити, є працездатним, має задовільний стан здоров'я, працює в ПП «Источник», отримує заробітну плату 1425,33 грн на місяць. Позивач працює на 0,5 ставки головним бухгалтером ТОВ «Слав-Сервіс», заробітна плата складає 1200 грн. Інших утриманців у відповідача немає. На утриманні ж позивача є її неповнолітня донька від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. У період шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано нерухоме майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя : за договором купівлі-продажу від 26.08.2011р. двокімнатну квартиру, загальною площею 42,0 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м, вартістю 111846 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS]; за договором купівлі-продажу від 28.03.2007р. однокімнатну квартиру, загальною площею 38,1 кв.м, житловою площею 18,9 кв.м, вартістю 104165 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS]. Право власності на ці квартири оформлені на позивача та набуті в період перебування у шлюбі з відповідачем, є їх спільною сумісною власністю. У рахуванням того, що з позивачем проживають двоє неповнолітніх дітей та її престарілий батько [PERSON], вважає за можливе відступлення від засади рівності часток подружжя та визнати за позивачем право власності на двокімнатну квартиру, а за відповідачем на однокімнатну. Просить суд : · шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 15.07.2003 року за актовим записом № 33 відділом реєстрації актів громадянського стану Жданівського міського управління юстиції Донецької області з видачею свідоцтва про одруження [NUMBER], - розірвати; · визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу, разом із позивачем; · стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття; · визнати за позивачем право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 42,0 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м, вартістю 111846 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS]; · визнати за відповідачем право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 38,1 кв.м, житловою площею 18,9 кв.м, вартістю 104165 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS], · припинити право спільної сумісної власності на вказані вище квартири та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності у зв'язку з виїздом за межі країни на тривалий час. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Суд відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. 15 липня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Жданівського міського управління юстиції Донецької області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 33 від 15.07.2003 року) ( а. с.17). Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем [PERSON] та перебуває на ї утриманні (а. с. 18) Позивач разом з донькою мешкають окремо від позивача. Шлюбні відносини між подружжям припинені з вересня 2014 року, спільне господарство не ведеться, примирення неможливе. Сторони втратили повагу один до одного та сумісне життя в подальшому та збереження сім'ї є недоцільним, сімейні відносини припинені. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи ступінь конфліктних відносин та причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати додаткових заходів щодо примирення подружжя не доцільно, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства. З'ясувавши обставини справи, з урахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин розлучення, суд дійшов висновку про те, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки почуттів взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки у родині немає, тобто морально-правові основи шлюбу відсутні, заходи щодо примирення подружжя та збереження родини не дали позитивного результату. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ст.70 ч.3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-Х1У (із змінами та доповненнями) максимальний загальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен перевищувати 70 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст.188 СК України за рішенням суду батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо її дохід набагато перевищує дохід кожного з них і повністю забезпечує її потреби. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Згідно свідоцтва про народження дитини позивачки, її батьком є відповідач [PERSON] (а. с. 18), який в порушення ст.180 СК України не виконує свої обов'язки по утриманню дітей до повноліття. Оскільки [PERSON] ухиляється від цього зобов'язання, даний спір сторонами не вирішений в позасудовому порядку, кошти на утримання дитини повинні бути стягнуті в судовому порядку в розмірі 1\\4 частини усіх видів заробітку (доходу) до повноліття доньки. При цьому суд враховує сімейний стан, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів (працює та отримує середню заробітну плату 1425 грн., проживає окремо, інших утриманців та непрацездатних членів сім'ї не має), матері дитини (працює, отримує середню заробітну плату 1200 грн., дитина проживає з позивачкою, на утриманні останньої також знаходиться донька від першого шлюбу [PERSON], [INFO]). З 15.07.2003р. по вересень 2014р. позивач та відповідачка проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, після чого припинили спільне проживання, сімейні стосунки між ними припинено, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачка та відповідач придбали за спільні кошти наступне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та яке підлягає поділу в судовому порядку : за договором купівлі-продажу від 26.08.2011р. двокімнатну квартиру, загальною площею 42,0 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м, вартістю 111846 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS]; за договором купівлі-продажу від 28.03.2007р. однокімнатну квартиру, загальною площею 38,1 кв.м, житловою площею 18,9 кв.м, вартістю 104165 грн., що розташована за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди з цього питання - виходячи з його реальної вартості. В даному випадку вартість майна визначена станом на час розгляду справи на підставі звітів спеціаліста № 7-7/01 та № 8-6/01 від 19.01.2015р. ( а. с. 31-32). Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Судом встановлено та визнано сторонами, що позивач [PERSON] проживає разом із двома неповнолітніми дітьми і тому суд вважає можливим при вирішенні спору про поділ майна відступити від засади рівності часток подружжя з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і визнати за позивачем право власності на квартиру по [ADDRESS] більшою площею, а за відповідачем на квартиру за адресою [ADDRESS] без грошової компенсації. Оскільки під час розгляду позовних вимог судом приймається рішення про поділ спільного сумісного майна подружжя у вигляді вищевказаних квартир з визнанням права власності за кожною із сторін на квартири, то позовні вимоги в частині припинення права власності на спірні квартири є зайвими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial