Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1\\2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 29.07.1972 р. перебували у шлюбі, який був розірваний 21.11.2007 р. Після розірвання шлюбу майно, набуте за час спільного сімейного життя не було розділене. Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторонами була набута [ADDRESS]. Зазначена квартира є кооперативною Членом кооперативу була [PERSON] і 1993 р. відповідно до довідки ЖБК «Дніпро» пай було сплачено в повному обсязі В обґрунтування позову позивач зазначає, що пай було сплачено за час подружнього життя сторін та за рахунок їх спільних коштів, а тому є спільною власністю подружжя, в зв»язку з чим просить визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири. В ході судового розгляду позивач підтримав заявлені вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що хоча членом кооперативу «Дніпро» була відповідач у справі, паєнакопичення було сплачено за час спільного проживання і за рахунок спільних коштів, в зв»язку з чим квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя. Відповідач не заперечувала проти фактичних обставин щодо придбання спірної квартири за час перебування сторін у шлюбі та визнала право сторін на ? частину квартири за кожним. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.07.1972 р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Палацом одруження м.Києва. 21.11.2007 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, про що складено актовий запис № 712. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, в установленому законом порядку розділене не було. Згідно з довідкою ЖБК «Дніпро» від 27.09.2016 р. № 27/9116, [PERSON] була членом кооперативу «Дніпро» та в 1993 році був повністю сплачений пай за квартиру [ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру, яке видано 20.09.2001 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, право власності на [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. В ході судового розгляду сторони не заперечували, що паєнакопичення за [ADDRESS] було сплачено за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому зазначені обставини в силу ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно з ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При внесенні пію в ЖБ за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім»ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім»ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними (ст.17 Закону). Оскільки на час набуття права власності на квартиру діяли норми Кодексу про шлюб та сім»ю України, відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Беручи до уваги те, що паєнакопичення було сплачено за час перебування у шлюбі та за рахунок спільних коштів сторін, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя. Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. В силу положень ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При вирішенні питання щодо поділу спільного майна подружжя суд виходить з наступних міркувань. При визначенні часток у спільній власності подружжя, а саме при поділі квартири, суд виходить із засад рівності часток подружжя, оскільки будь-якого договору щодо поділу майна між сторонами не укладено. Жодна із сторін не заявила вимог про присудження грошової компенсації замість частки у спільному майні подружжя. З врахуванням викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: approved