Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] до Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта», Філії Магістральні нафтопроводи «Дружба», ремонтно - будівельне управління Філії Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» із вказаним позовом в якому свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді начальника служби охорони праці. Його посада підлягала скороченню. В період з 08.05.2013р. по 09.08.2013р. він лікувався, переніс оперативне втручання та потребував подальшого лікування і оздоровлення. Звертався до начальника РБУ [PERSON] з проханням надати йому щорічну відпустку. Останній погоджувався надати йому відпустку, однак за умови, що напише заяву на звільнення з роботи 01.01.2014 року за згодою сторін. Під психологічним тиском начальника РБУ, 12.08.2013 року він написав заяву на відпустку та одночасно написав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 01.01.2014 р.. також у вказаний вище день, ним була написана заява про звільнення з роботи 31.12.2013р. за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію за віком. Як з»ясувалося його посада начальника служби охорони праці не була скорочена, а начальник [PERSON] мав намір звільнити його 31.12.2013р. саме за угодою сторін. Враховуючи, що обидві заяви від 12.08.2013р. написані під психологічним тиском та не відповідають внутрішній волі, а наказ про звільнення з роботи не видавався, 20.12.2013р., ним подано начальнику РБУ у якій просив що заявою відкликає обидві заяви про звільнення з роботи . Однак, начальник не взяв до уваги його заяви та наказом №32/К від 26.12.2013р. звільний його з роботи 31.12.2013р. за угодою сторін, фактично в односторонньому порядку. У зв»язку із порушенням трудових прав звертався до інспекції з питань праці у Рівненській області, якою було встановлено, що його звільнення є незаконним. Стороною відповідача йому завдано моральну шкоду яка виразилась у психологічному тиску з боку керівництва, який полягав в примушенні написати добровільно заяву на звільнення з роботи, приниження неправомірними діями гідності та ділової репутації, втрата заробітку. Також наведені протиправні дії привели до негативних наслідків вказаних в позові. Моральну шкоду оцінює в 3000 грн.. Просить суд відповідно до зміни до позовної заяви в порядку ст..31 ЦПК України, - поновити строк звернення до суду ; - визнати звільнення та наказ Ремонтно - будівельного управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» №32/К від 26 грудня 2013 року про звільнення його з роботи, незаконними; - Поновити його на посаді начальника служби охорони праці Ремонтно - будівельного управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» ; - Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2014 року по 19.05.2014 року включно у розмірі 31 301,16 грн..; - Зобов»язати відповідача відшкодувати йому завдану незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, надала суду письмові пояснення, просила суд задовольнити його повністю. Представник відповідача заперечив проти позову [PERSON]. надав суду письмове заперечення проти позову в якому просив відмовити [PERSON] в задоволенні його позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування у зв»язку з цим моральної шкоди - у зв»язку із безпідставністю позовних вимог та пропуску позивачем встановленого законом строку звернення до суду. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] підтримав позицію представника відповідача щодо відмови [PERSON] в задоволенні позову на вказаних вище підставах. Також суду пояснив, що він працює начальником Ремонтно - будівельного управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта». Саме за його наказом №32/К від 26.12.2013р. було звільнено позивача із посади начальника служби охорони праці РБУ за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Він як керівник відокремленого підрозділу має право приймати на роботу та звільняти працівників у порядку визначеному Товариством, застосовувати стягнення, та діяв відповідно Положення про Ремонтно - будівельне управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта». Інші пояснення з приводу звільнення [PERSON] з роботи не суперечать письмовим запереченням наданих представником відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, пояснення третьої особи, пояснення свідка, надані сторонами письмові докази та надавши їм належну оцінку в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта», Філії Магістральні нафтопроводи «Дружба», ремонтно - будівельне управління Філії Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта», третя особа на стороні відповідача - [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу та звільнення з роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв»язку з цим моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працював в Ремонтно - будівельне управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» на посаді начальника служби охорони праці. Наказом Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» від 29.04.2013р. за №163 з 01.07.2013 р. підлягали скороченню окремі посади, в тому числі посада начальника служби охорони праці яку обіймав позивач. В період з 08.05.2013р. по 09.08.2013 року [PERSON] перебував на лікуванні та потребував подальшого оздоровлення, що не заперечується відповідачем та третьою особою. 12.08.2013р. [PERSON] було написано заяву на відпустку та написані останнім дві заяви, а саме: про звільнення з роботи за угодою сторін з 01.01.2014р., та звільнення з роботи 31.12.2013р. за власним бажанням у зв»язку з виходом на пенсію за віком. Посада начальника служби охорони праці яку обіймав [PERSON] не була скорочена відповідачем, як встановлено така посада була виведена із штатного розпису з січня 2014 року. Сторона відповідача та третя особа ствердили суду, що не було можливості звільнити [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з перебуванням його на лікарняному та приписами норми ч.3 ст. 40 КЗпП України, згідно якої не дозволяється звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності . Наведене судом не приймається до уваги, оскількизгідно ст..49-2 КЗпП України зі встановленого двомісячного строку не виключається час знаходження працівника у відпустці, період тимчасової непрацездатності. Відповідач не попереджав позивача про наступне вивільнення рекомендованим або цінним листом й звільнити з роботи по закінченні 2-х місячного терміну попередження, у випадку [PERSON] по закінченні лікарняного листка та виходу на роботу . Також не використано можливості надати йому відпустку, час якої зараховується у термін попередження . Однак, 03.09.2013р. начальник РБУ [PERSON] видав та підписав наказ №313 про надання [PERSON] щорічної відпустки з 19.09.2013р. по 13.10.2013р. включно.(а.с.46) Суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що [PERSON] подав заяву про надання відпустки 22.08.2013р., а заяви про звільнення 04.09.2013р.(тобто після видання наказу про відпустку). Наведене твердження не узгоджується з іншими встановленими обставинами справи. Покликання відповідача про те, що заяву [PERSON] про звільнення з роботи за угодою сторін з 01.01.2014р., начальник РБУ Філії саме 04.09.2013р. наклав резолюцію, та саме із вказаного дня між сторонами була досягнута домовленість про розірвання з працівником трудового договору за згодою сторін, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, наведені покликання спростовуються тим, що на копіях заяв які надав суду [PERSON], відсутні резолюції керівника та у інший спосіб відповідач, керівник не ознайомив позивача з прийнятим по цим заявам рішенням.(а.с.89). Відповідачем було прийняте рішення не звільняти [PERSON] за його заявою 31.12.2013р. за ст.. 38КЗпП. Тобто, відповідач визнав юридичний документ - заяву [PERSON] недійсною. Керівництвом РБУ було проігнороване волевиявлення [PERSON], оскільки подані заяви останнім підлягали реєстрації за місцем його роботи, однак упродовж майже п»яти місяців знаходились у керівника, що немає жодного юридичного значення. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р.№9 «Про практику розгляду трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами . Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору . В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст..38 КЗпП). Суд вважає, що у справах в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідач не довів суду, що дійсно мало місце волевиявлення [PERSON] щодо звільнення та не довів правомірності своїх дій при здійсненні його звільнення. Предметом доказування у даному випадку є факт свідомого волевиявлення працівника під час написання заяви про звільнення саме з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовільнити прохання працівника про звільнення не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП, тобто за угодою сторін. Суд погоджується із доводами представника позивача, щодо обставин при яких мало місце написання [PERSON] двох заяв про звільнення з роботи за різними підставами та у яких зазначені різні строки звільнення . Встановлені обставини не свідчать про свідоме волевиявлення [PERSON] на звільнення, зокрема, з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП. Написання відразу двох заяв [PERSON] про звільнення з роботи із різних підстав, на думку суду вказує на відсутність згоди сторін на припинення трудових відносин саме за згодою сторін. Домовленість про звільнення за згодою сторін передбачає вільне волевиявлення обох сторін щодо бажання припинити трудові відносини . Про відсутність згоди сторін на звільнення [PERSON] свідчить також та обставина, що керівник не обговорював із [PERSON] підстави його звільнення саме за п.1 ст.36КЗпП. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] 20.12.2013р. подав начальнику РБУ заяву у якій просив заяви від 12.08.2013р., а саме: «про звільнення за власним бажанням у зв»язку з виходом на пенсію за віком 31.12.2013р.» та про «звільнення з роботи згідно п.1 ст. 36 КЗпПУ за угодою сторін з 01.01.2014р.» рахувати недійсними та відкликав обидві вищезазначені заяви. Вказав, щонаведені заяви про звільнення написані під тиском та примусом з боку керівництва.(а.с.60) Тобто, волевиявлення [PERSON] припинити трудову діяльність станом на день видання наказу про його звільнення було відсутнє. Вказану вище заяву від 20.12.2013р. [PERSON] підготував та подав керівнику ще до видання наказу про його звільнення (тобто, до 26.12.2013р.). На момент подачі 20.12.2013р. [PERSON] цієї заяви про відклик заяв про звільнення з роботи, угоди між сторонами досягнуто не було, тобто був відсутній наказ про звільнення його з роботи. Із наведеного слідує, що сторони у встановленому порядку не узгодили наміру звільнити [PERSON], саме за згодою сторін. Суд не погоджується із посиланням представника відповідача та третьої особи, що таке узгодження між позивачем та відповідачем проведено шляхом подання ним заяви про звільнення із зазначених підстав та наявність резолюції на вказаній заяві начальником не слідує, що відповідачем узгоджується звільнення позивача саме з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України. Дата з якої необхідно звільнити [PERSON] на заяві має виправлення з квітня місяця на січень.(а.с.62) У резолюції начальника зазначено, що останній день роботи 31.12.2013р. , однак в заяві позивача зазначений строк звільнення з01.01.2014р. який є робочим днем. Тому, суд також вважає, що відповідач не мав права звільнити позивача саме 31.12.2013р.. З цією резолюцією керівника як ствердили сторони [PERSON] не було ознайомлено. Із досліджених в судовому засіданні заяв [PERSON] про звільнення з роботи, слідує, що на них здійснені резолюції керівника різного змісту. Зокрема, на заяві про звільнення з роботи за власним бажанням поставлена резолюція: «ВК в наказ» . Також із пояснення третьої особи - керівника РБУ [PERSON] слідує, що заяви після написання їх [PERSON], знаходились не у відділі кадрів, а в юриста, котрий в грудні передав їх .йому надалі вони знаходились у нього. Окрім того, із пояснень [PERSON] слідує, що за умови якби позивач 20.12.2013р. не відкликав свої заяви він мав намір звільнити його за власним бажанням. Наведеним додатково підтверджується, що між сторонами не існувало домовленості про звільнення позивача за згодою сторін. На думку суду, вищезазначене є підтвердженням того, що дві заяви [PERSON] про звільнення з роботи написані ним під психологічним тиском керівництва. Суд відхиляє посилання відповідача на довідку РБУ від 18.02.2004р. №93-43/166 як на доказ, щодо не вчинення на [PERSON] будь-якого тиску (примушування) звільнитися з роботи, оскільки вказану довідку суд оцінює як неналежний доказ у справі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що в РБУ вона працювала начальником кадрів. Розпорядження по РБУ Філії «МН» Дружба» ПАТ «Укрнафта» від 25.12.2013р. №32-р. «Про підготовку проектів наказів на звільнення» у місті Львові та підписання його керівником, таких розпоряджень за весь час її роботи не видавалося. Накази готувалися відразу на підставі заяви працівника та резолюції керівника. Заяви на звільнення [PERSON] не перебували у відділі кадрів. Підтвердила факт психологічного тиску на позивача щодо звільнення його з роботи в наслідок чого останній звертався до державної інспекції праці. Листом Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області №17-07/156 від 24.01.2014р. стверджується, що [PERSON] звертався до вказаної інспекції із зверненням щодо неправомірності свого звільнення та порушення законодавства про працю посадовими особами відповідача. Із вказаного листа слідує, що звільнення [PERSON] є незаконним.(а.с.24) Отже, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] проведено з порушення порядку, встановленого для звільнення з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди про звільнення за згодою сторін та сторони не узгодили наміру позивача звільнитися саме за згодою сторін. Статтею 234 КЗпП України визначено, разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. Суд вважає необхідним поновити [PERSON] строк звернення до суду за вирішенням цього трудового спору. На думку суду [PERSON], строк звернення до суду пропущено з поважних причин який закінчився 31.01.2014р..Позивач звернувся до суду із позовом 07.02.2014р.. Суд бере до уваги, що в України в січні місяці 1,2,3,6,7 були офіційними вихідними днями, що позбавляло можливості позивача звернутися до фахівця в галузі права для отримання правової допомоги з приводу звернення до суду з наведеним позовом. Як слідує із дослідженої в судовому засіданні амбулаторної картки хворого, [PERSON] в період з 13.01.2014р. до кінця січня 2014р. перебував на лікуванні. Згідно записів якої 13.01.2014р. лікарем - терапевтом зафіксовано підвищений артеріальний тиск 170/80, скарги на головний біль та голово кружіння, призначено лікування. Встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик ускладнень. 17.01.2014р. лікарем терапевтом продовжено лікування.21.01.2014р. та 24.01.2014р. іншим лікарем - терапевтом здійснено запис про те, що лікарняного листка [PERSON] не потребує та продовжувався відкорегований курс лікування.Як наслідок захворювань [PERSON] встановлено діагноз: «Цукровий діабет середньої важкості, ст..компенсації». (а.с.18-23). Тому, суд відхиляє доводи представника відповідача та третьої особи, щодо пропуску позивачем без поважних причин звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Пунктом 8 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати ( з наступними змінами ) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати , проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів,які мають бути оплачені за середнім заробітком . Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Як слідує із довідки РБУ Філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба" ПАТ "Укртранснафта" від 17.03.2014 року звільненню з роботи передували листопад та грудень 2013 року, у яких ним відпрацьовано: у листопаді 19 робочих днів, у грудні 22 робочих дні . Заробітна плата за листопад 2013р. становить 6639,08 грн., у грудні 2013р. 7.310,44 грн. .(а.с.109). Одноденний заробіток [PERSON] становить:340,23 грн. (13.949,52 грн. 41 робочих дні), а за період з 01.01.2014р. по 19.09.2014р. включно становить 92 робочих дні які підлягають оплаті за середнім заробітком. Таким чином,, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, становить 31301,16 грн. (340,23 грн.х 92 робочих дні). Заявлена позивачем моральна шкода у розмірі 3000 грн. на думку суду підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст..237-1 КзПП України та ст.23 ЦК України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачана користь [PERSON], у зв'язку з порушенням його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв»язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя . Тому, моральну шкоду позивачу за незаконне його звільнення з роботи необхідно йому відшкодувати в розмірі 1500 грн., тобто у цій частині позовних вимог, моральна шкода позивачу підлягає частковому задоволенню. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника служби охорони праці Ремонтно - будівельного управління Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта», а також присудження середнього заробітку за один місяць в сумі 6974,76 грн. (шість тисяч дев»ятсот сімдесят чотири) 76 коп., допустити до негайного виконання відповідно до ст.367 ЦПК України. Судові витрати слід покласти на відповідача на підставі ч.ч.1-3 ст.88 ЦПК України, тобто стягненню підлягає в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог (31301,16 грн.+1500грн., що становить 328,17 грн.. ) На підставі п.1 ст.36, ст.21,234,235,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial