Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 189 231,64 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 2016 по 2019 позивач займав посаду комерційного директора у ТОВ «Анда Ейр». 01.07.2019 року позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням. З моменту звільнення у відповідача існує заборгованість із заробітної плати перед позивачем з грудня 2018 по липень 2019 року у розмірі 189 231,64 грн. Також вказує, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу компенсації за невикористану відпустку та повністю не розрахувались по всім зобов`язанням. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що при звільненні позивачу не була виплачена сума заборгованості по заробітній платі, і лише 09.01.2020 р. відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача частину заробітної плати за червень 2019 р. в розмірі 2909,26 гривень, за один день липня 2019 р. в розмірі 146,05 гривень, за листопад 2018 р. в розмірі 5012,9*5 гривень. Також відповідач заперечував твердження відповідача щодо зміни йому розміру заробітної плати, оскільки таке рішення не приймалось і його з ним не ознайомлювали. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи на відсутність заборгованості у Товариства по заробітній платі перед позивачем, а також зазначила про відсутність підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв"язку з відсутністю позивача в день звільнення на робочому місці та відсутність в подальшому вимоги про виплату заробітної плати. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.01.2016 року прийнято на посаду комерційного директора у ТОВ «Анда Ейр», на підставі наказу №13-к від 11.01.2016 року. Наказом № 21- від 01.07.2019 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, при звільненні з [PERSON] не був проведений повний розрахунок та заробітна плата з 01.12.2018 по 01.07.2019 у загальному розмірі 189 231,64 грн. не була виплачена. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість із заробітної плати на загальну суму 189 231,64 грн. При визначенні розміру заборгованості суд виходить з розміру заробітної плати 27300 гривень, яка нараховувалась позивачу до листопада 2018 р., що підтверджується безпосередньо і довідкою, виданою ТОВ "АНДА ЕЙР". Суд не приймає заперечення відповідача щодо розміру заробітної плати позивача в зв"язку з відсутністю рішення уповноваженого органу Товариства про зміну розміру заробітної плати [PERSON] . Про наявність такого рішення не могла зазначити і представник відповідача в ході судового розгляду. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні . Розрахунок середнього заробітку, проведений представником позивача, відповідає вимогам закону, а отже може бути прийнятий судом до уваги. Суд критично відноситься до заперечень представника відповідача щодо відсутності у відповідача обов"язку виплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок, як зазначає представник, не був проведений з вини позивача. Відповідачем не надано доказів, що в останній робочий день позивач не був на роботі і ці обставини спростовуються довідкою Пенсійного фонду форми ОК-7. Крім того, відповідач в силу положень ст.116 КЗпП України повинен був нарахувати позивачу всі необхідні виплати, а у разі відсутності вимог позивача про їх виплату, такі кошти повинні були бути депоновані. Зазначені дії не вчинялись відповідачем. З огляду на наведене, оцінюючи всі досліджені судом докази, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст..141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати у справі.

Outcome: approved