Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Хліб» про встановлення факту приступання до роботи, стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації заборгованості за час її затримки. 22 січня 2016 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та призначено її судовий розгляд. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 07 грудня 2016 року справу передано на розгляд Печерському районному суду м. Києва . 24 лютого 2017 року здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями та цього ж дня прийнято до провадження суддею Гладун Х.А. 30 серпня 2017 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та 08 вересня 2017 року матеріали цивільної справи прийняті до провадженні судді Цокол Л.І., призначено судовий розгляд. 18 січня 2018 року відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні вимог позивача, вказуючи на їх безпідставність, звертаючи увагу на те, що між сторонами ніколи не існувало трудових правовідносин, трудовий договір ніколи не укладався, позивач не виконував роботу на користь відповідача, тому відповідно позивач не має права на оплату праці. 23 січня 2018 року відбувся судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 48, ст.436). Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Позивач [PERSON] звернувшись до суду просить встановити факт приступання до роботи та виконання обов'язків юрисконсульта юридичного відділу ТОВ «Захід Хліб» з 05.10.2015 по 13.10.2015, стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 5 000,00грн. за вказаний відпрацьований період, компенсацію за час затримки виплати заробітної плати. Позовні вимоги позивачем обгрунтовані тим, що у зазначений ним період він фактично виконував роботу юрисконсульта в юридичному відділі вказаного товариства. При цьому відповідач з ним не розрахувався. На підтвердження вказаних доводів було допитано позивача в якості свідка, а також свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що 13.10.2015 заходили в офіс відповідача, де був присутній позивач, а також фотозображення, креслення, ним власноруч зроблені за місцезнаходженням офісу відповідача. Відповідач у своїх письмових запереченнях зазначив про те, що позивач [PERSON] ніколи не перебував у трудових відносинах з відповідачем, його заяви, накази щодо нього у відповідача відсутні. Згідно ст.1 КЗпП України кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ст.2 цього ж Кодексу право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ст.21 цього ж Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При цьому згідно ст. 94 цього ж Кодексу заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Під час розгляду не було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір або в іншій формі досягнуто домовленності щодо працевлаштування позивача. При цьому діючим КЗпП України не передбачено можливості встановлення факту фактичного допуску працівника та виконання ним певної роботи. Відсутність зазначеного свідчить про безпідставність вимог позивача щодо здійснення оплати з боку відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed