Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1989 року він набув у власність 43/100 частки житлового будинку [ADDRESS]. Інші 57/100 часток цього будинку зареєстровані на праві власності за [PERSON] (яка померла [INFO]). Разом з тим рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 28 грудня 1993 року за №301 [PERSON] та [PERSON] (попередньому співвласнику будинку) було передано в спільну сумісну власність земельну ділянку по [ADDRESS], площею 1 000 кв.м., призначену для обслуговування житлового будинку та ділянку за цією ж адресою, площею 316 кв.м., призначену для обслуговування особистого підсобного господарства. На підставі рішення було видано державні акти від 09 березня 1994 року, реєстр. №2652 та від 09 березня 1994 року, реєстр. №77 в яких співвласником цих ділянок крім [PERSON] та [PERSON] з невідомих причин зазначено сторонню особу - [PERSON], крім цього в них зазначено неправильну адресу місця розташування ділянок. Разом з тим державний акт від 09 березня 1994 року, реєстр. №2652 містить інші недоліки, зокрема в ньому неправильно зазначено площу ділянки та відсутня печатка органу, що його видав. В зв'язку з цим [PERSON] позбавлений можливості розпорядитися належним йому майном, закон не передбачає внесення змін (виправлень) до державних актів на право приватної власності на землю, а тому останній просив про визнання їх недійсними. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник третьої особи без самостійних вимог - Управління Держземагенства у Вознесенському районі [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явилися, направивши на адресу суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі та повне визнання позову. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не з'явилися в судове засідання. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши інвентарну справу щодо житлового будинку [ADDRESS], суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1989 року реєстр. №873 набув у власність 43/100 частки житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] (яка померла [INFO]) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 лютого 1999 року, реєстр. №199 придбала в [PERSON] та [PERSON] 57/100 часток житлового будинку з приватизованою земельною ділянкою по [ADDRESS].. Разом з тим рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 28 грудня 1993 року за №301 [PERSON] та [PERSON] було передано в спільну сумісну власність земельну ділянку по [ADDRESS], площею 1 000 кв.м., призначену для обслуговування житлового будинку та в тимчасове користування ділянку за цією ж адресою, площею 316 кв.м., призначену для городництва. На підставі рішення було видано державні акти на право приватної власності на землю, а саме: -від 9 березня 1994 року, реєстр. №2652 на ділянку, площею 0,100 га., призначену для обслуговування житлового будинку в якому її співвласником крім [PERSON] та [PERSON] з невідомих причин зазначено сторонню особу - [PERSON], в акті вказано неправильну адресу місця розташування ділянки - [ADDRESS], на документі відсутня печатка органу, що його видав; -від 09 березня 1994 року, реєстр. №77 на ділянку, площею 0,0316 га., призначену для городництва в якому по іншому зазначено її цільове призначення (для обслуговування особистого підсобного господарства), її співвласником крім [PERSON] та [PERSON] з невідомих причин зазначено сторонню особу - [PERSON], в акті вказано неправильну адресу місця розташування ділянки - [ADDRESS], разом з тим актом посвідчено факт передачі землі у власність фізичних осіб в той час як рішенням, на підставі якого виданий правовстановлюючий документ така ділянка передана їм в тимчасове користування. Доводи позивача щодо неправильно зазначення в одному з актів площі ділянки суд не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого належного підтвердження. З пояснень представників позивача встановлено, що про недоліки правовстановлюючих документів та їх наслідки [PERSON] дізнався лише на початку 2013 року після звернення до компетентних органів. А відповідно до п. 2.9 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (зі змінами), що була чинною до 03 липня 2013 року, будь-які виправлення в державний акт не допускалися. Водночас з прийняттям та введенням в дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» докорінно змінився порядок оформлення права власності на земельні ділянки, зокрема таких повноважень позбавлені органи, що здійснювали підготовку, видачу оспорюваних державних актів та їх реєстрацію. Вказане свідчить про відсутність об'єктивної можливості приведення оспорюваних документів у відповідність до вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Вказаний висновок знайшов своє відображення й в постанові Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року, (справа №6-169цс12) згідно якої державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий з порушеннями закону, може бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 155 ЗК України, а посилання у судових рішеннях, які переглядаються, на те, що визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним не передбачено законодавством, суперечить вищенаведеним нормам закону. За встановлених обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] є обгрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved