Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказав наступне. Позивач [PERSON] тривалий час працював у вугільній промисловості України і має загальний стаж роботи 30 років, з яких більш 20 років працював гірничим робочим очисного забою з повним робочим днем у шахті. В період роботи на підприємстві зі шкідливими та небезпечними умови праці в АП «Шахта ім. А.Ф. Засядька», а саме у жовтні місяці 2003 року, він отримав професійне захворювання - хронічну вертеброгенну попереково - хрестову радікулопатію в стадії тривалого загострення з помірним лівостороннім корешковим больовим та м'язово-тоничним синдромами, що підтверджується висновком лікарської - експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань від 10.10.2003 р. за № 2249. 20.10.2003р. комісією був складений відповідний акт № 213 розслідування хронічного професійного захворювання, яким встановлено, що причиною професійного захворювання стало недосконалість технологічного процесу, тяжка фізична праця в умовах несприятливого клімату, відсутність засобів малої механізації для заміни ручної праці. Професійне захворювання виникло при обставинах, коли позивачу приходилось працювати у незручній позі, на корточках, колінах, під нахилом корпусу на 60 градусів, відбивати гірничу масу, руйнувати її негабаритним відбійним молотком, робити монтаж та демонтаж комплексів, кріпити лави, вбирати вугілля лопатою, переміщати сумарно за одну робочу зміну до 3 тон гірничої породи при поганому мікрокліматі, іноді працювати у обводнених гірничих виробітках. За висновком обласної МСЕК № 5 від 30.10.2003 р., внаслідок вказаного професійного захворювання позивач вперше був визнаний інвалідом 3 групи з 40% -ми втрати професійної працездатності з 30.10.2003 р. безстроково та йому було призначено медикаментозне та санаторно-курортне лікування, диспансерний облік невропатолога. У зв'язку з отриманням професійного захворювання позивач вимушений був звільнитися з АП Шахта ім. Засядька», на якому працював майже 18 років. Постановою № 1034-Н від 07 листопада 2003 року відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Київському районі м. Донецька мені з 30 жовтня 2003 р. йому була безстроково призначена грошова сума з причини втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 685 грн. 35 коп. Він звертався до відповідача з питання виплати йому моральну шкоду, але йому було відмовлено та рекомендовано звертатися до суду, так відповідач ніякої моральної шкоди йому не спричинив. Внаслідок професійного захворювання він отримав моральну шкоду, оскільки внаслідок травми став інвалідом третьої групи (безстроково) і до теперішнього часу йому спричиняються як фізичний біль, так і моральні страждання. Він відчуває певні труднощі, оскільки обмежений у фізичному навантаженні, позбавлений можливості нормально вести побут, знайти роботу за своєю спеціальністю, постійно приймає медичні препарати для полегшення стану здоров'я, так як в нього головні болі, підвищення артеріального тиску, поганий сон у зв'язку з біллю у спині, тобто переносить моральні переживання у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір заподіяної йому немайнової шкоди він оцінюю у 50000 грн., які відповідач у добровільному порядку позивачу не відшкодовує і він просить стягнути вказану суму з відповідача на його користь. Моральна шкода також полягає у тому, що стан його здоров'я вже ніколи не відновиться, він більше ніколи не буду здоровою людиною, через що дуже переживає та страждає, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого побуту і повноцінного життя. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та підтвердила фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Представник відповідача за довіреністю Лещенко Н.М. в суді заперечила проти задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, висновком МСЕК № 5 від 30.10.2003 р. [PERSON]. встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково у зв'язку з професійним захворюванням. У відповідності до чинного законодавства позивачу була сплачена одноразова допомога та призначені щомісячні страхові виплати. Вважає, що позивач немає права на відшкодування моральної шкоди, оскільки ним не доведений факт моральних страждань, який має підтверджуватися висновком МСЕК. Крім того, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені норми щодо обов'язку фонду відшкодовувати моральну шкоду і відповідне фінансування на виплату відшкодування моральної шкоди у відповідача відсутнє. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: Згідно копії трудової книжки, позивач [PERSON] у період з 22 лютого 1983 року по 20 листопаду 2003 року працював на підприємствах вугільної промисловості. З наданих позивачем копій медичних документів вбачається, що 10 жовтня 2003 року Донецькою обласною клінічною лікарнею профзахворювань позивачеві був встановлений діагноз: хронічна вертеброгенна попереково - хрестова радікулопатія в стадії тривалого загострення з помірним лівостороннім корешковим больовим та м'язово-тоничним синдромами. Захворювання професійне (а.с.8 ). За вказаним фактом професійного захворювання було проведено розслідування і 20.10.2003 року складений акт за формою П-4,яким встановлено, що у позивача [PERSON] причиною професійного захворювання стало недосконалість технологічного процесу, тяжка фізична праця в умовах несприятливого клімату, відсутність засобів малої механізації для заміни ручної праці. Професійне захворювання виникло при обставинах, коли позивачу приходилось працювати у незручній позі, на корточках, колінах, під нахилом корпусу на 60 градусів, відбивати гірничу масу, руйнувати її негабаритним відбійним молотком, робити монтаж та демонтаж комплексів, кріпити лави, вбирати вугілля лопатою, переміщати сумарно за одну робочу зміну до 3 тон гірничої породи при поганому мікрокліматі, іноді працювати у обводнених гірничих виробітках (а.с.9 ). Згідно витягу з акту огляду у МСЕК № 5 від 30.10.2003 р., внаслідок вказаного професійного захворювання позивач вперше був визнаний інвалідом 3 групи з 40% - ми втрати професійної працездатності з 30.10.2003 р. безстроково та йому було призначено медикаментозне та санаторно-курортне лікування, диспансерний облік невропатолога. Сторонами визнаний той факт, що регресні виплати у зв'язку з втратою працездатності позивачу здійснюються відповідачем - Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Будьоннівському районі м. Донецька. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням суд враховує наступне: Право на відшкодування моральної шкоди у потерпілого у зв'язку з професійним захворюванням виникає з моменту первинного встановлення органами МСЕК стійкої втрати працездатності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сукупність досліджених в судовому засіданні доказів, що погоджуються між собою, дають суду підставу зробити висновок про те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що позивач [PERSON] обмежений в здійсненні звичайних побутових функцій, в нього порушені нормальні життєві зв'язки через неможливість, у зв'язку з наявним захворюванням, продовження активного життя. Для організації свого життя і життя своєї родини позивачу потрібно докладати додаткових зусиль, позивач вимушений відмовлятися від звичайних занять. Згідно ст.ст. 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України покладений обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяним умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на день виплати. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004, в аспекті конституційного обігу положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» необхідно розуміти як визначення порядку, процедури й розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в особливому випадку - лише у випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, може забезпечуватися Фондом на підставі ст.ст. 1, 5, 6, 13, 21 і ч. 3 ст. 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі у випадку тимчасової, стійкої часткової або повної втрати професійної працездатності. Під збитком, що не заподіяв втрати потерпілим професійної працездатності, варто розуміти такий збиток, при якому не втрачається здатність працівника до роботи зі своєї професії (спеціальності) і кваліфікації або по іншої адекватній їй професії (спеціальності). Суд виходить з того, що вищевикладені обставини є достатньою підставою для підтвердження наявності у позивача права на відшкодування йому моральної шкоди, завданої стійкою втратою працездатності, але в розмірі 25 відсотків від заявлених позовних вимог, що становить 12500,00 грн., та обов'язку відповідача здійснити таке відшкодування. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача: - на те, що відповідач з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 717-V від 23.02.2007 року не здійснює виплати потерпілим грошових сум за моральну шкоду, оскільки право позивача на виплату йому моральної шкоди внаслідок професійного захворювання на час встановлення йому вперше стійкої втрати працездатності було чинним; - на те, що особою, відповідальною за завдання шкоди професійним захворюванням позивачеві є підприємство-роботодавець, яке й зобов'язане відшкодувати позивачеві моральну шкоду, оскільки ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р., який набрав чинності з 01.04.2001 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві; - на те, що встановлення факту моральної шкоди віднесено до компетенції МСЕК, та на те, що надані позивачем докази не є належними доказами на підтвердження перенесених моральних страждань, оскільки втрата працездатності, встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про заподіяння моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове ж призначення МСЕК для встановлення факту заподіяння моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вищевказаних доказів; - на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування такої шкоди суд враховує, що позивач просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 гривень. Разом з тим з врахуванням: - глибини, інтенсивності, характеру, обсягу, тривалості перенесених позивачем моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивача; - неможливості відновлення порушеного права позивача (втрата працездатності встановлена безстроково); - основоположних засад розумності, виваженості, справедливості; суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір грошового відшкодування моральної шкоди є надмірним, і необхідним, справедливим, розумним та достатнім за наведених обставин є розмір грошового відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 12500,00 грн., тому позовні вимоги в цій частині позовних вимог підлягають частковому задоволенню. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем такі витрати документально не підтверджені. На підставі ст.ст.15,21,28,30,34,35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Рішення Конституційного суду України від 27.01.04 року, ст.ст.23,1167 ЦК України та

Outcome: partial