Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач 22.10.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі ордеру на житлове приміщення, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Лозова від 03 листопада 1989 року №102372 вона є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї в даній квартирі зареєстровані її донька [PERSON], [INFO] та колишній співмешканець [PERSON], [INFO]. Проте з 31 грудня 2009 року її співмешканець в даній квартирі не проживає, так як зібравши свої речі він пішов проживати до іншої жінки. З 2010 року по 04.08.2018 року взагалі відбував покарання в місцях позбавлення волі. На її усне прохання знятися з реєстрації, відповідач надав згоду, але до цього часу свою обіцянку не виконав. Як зазначив позивач у своєму позові, факт реєстрації відповідача у квартирі створює їй проблеми при оформленні субсидії у зв'язку з тим, що вона не може надати у відділ субсидії довідку про його доходи. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. 19 листопада 2018 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надав. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ордером на житлове приміщення № 102372, виданим Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Лозова 3 листопада 1989 року на підставі рішення міськвиконкому №360 від 3.11.89 року (а.с.7). За адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8). Як зазначив позивач у своєму позові з 2002 року по грудень 2009 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], та 05.02.2008 року за її згодою він був зареєстрований в її квартирі. З 31.12.2009 року [PERSON] у спірній квартирі не проживає, так як забравши всі свої речі він пішов проживати до іншої жінки, яка проживає за адресою: [ADDRESS] З 01.02.2010 року по 04.08.2018 року [PERSON] перебував у місцях позбавлення волі, що підтверджується довідкою, наданою Державною установою «Дергачівська виправна колонія (109) (а.с.12). Факт не проживання [PERSON] у квартирі також підтверджується актами від 07.09.2017 року, 15 січня 2018 року та 15 серпня 2018 року, складених сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.9,10,11). Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання, членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідач не проживає у спірній квартирі більш ніж шість місяців, отже з цього моменту він втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved