Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати заповіт [PERSON] посвідчений комітетом Ямпільської сільської ради від 27 листопада 1996 р. недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що в кінці листопада 2000 р. він ознайомився із заявою відповідача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало його матері [PERSON] та йому стало відомо, що в матеріалах спадкової справи є дублікат заповіту, який виданий 14 липня 2000 р. [PERSON], оригінал якого було складено 27 листопада 1996 р. і посвідчено виконавчим комітетом Ямпільської сільської ради Пустомитівського району. Позивач вказує, що цей заповіт зроблено його матір'ю під тиском його брата [PERSON], він посвідчений неправомочною особою та заповідач знаходилася в хворобливому стані. На підставі наведеного позивач просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить суд задоволити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, пояснення дав аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву, просить у позові відмовити. Третя особа Пустомитівська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилася, проте нею попередньо було надіслано повідомлення про слухання справи у відсутності її представника . Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що [PERSON] склала 27.11.1996 року заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ямпільської сільської ради, яким заповіла все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що їй буде належати на день смерті, і на що вона матиме право за законом по половині кожному своїм синам [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст.1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вимогами ст.1257 ч.2 Цивільного кодексу України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо було встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції 26 жовтня 1994 р. за №256/466) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад , на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Вищезазначений заповіт, був посвідчений секретарем виконавчого комітету Ямпільської сільської ради на той час гр.[PERSON], яка у відповідності до рішення №7 виконавчого комітету Ямпільської сільської ради народних депутатів «Про розподіл функціональних обов'язків між працівниками виконкому» від 1995р. була уповноважена виконувати нотаріальні дії в межах компетенції Ямпільської сільської ради, що спростовує доводи позивача про посвідчення заповіту неправомочною особою. Крім того, судом встановлено, що заповіт складений та посвідчений у відповідності з п.19 вказаної вище Інструкції та ст.534, 541 ЦК України 1963 р., були витримані всі вимоги щодо складання та оформлення заповіту, а саме, заповіт укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем, нотаріально посвідчений та належним чином зареєстрований в реєстрі. У відповідності до ст.225 ч.1 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд критично оцінює доводи позивача [PERSON], про недійсність оскаржуваного правочину з підстав вчинення такого під впливом насильства відповідно до норм ст. 231 ЦК України, який з показів позивача виразився у тиску, погрозах та насильстві з боку покійного брата позивача [PERSON], оскільки такі нічим не доведено та не підтверджено [PERSON] та крім того позивачем не надано суду достатніх доказів хворобливого стану [PERSON], внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення заповіту 27.11.1996 р. Таким чином, судом не встановлено жодних підстав передбачених ст.ст 215, 225, 231 ЦК України, які б вказували про недійсність оскаржуваного заповіту в момент його укладення. Згідно ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що складання оскаржуваного заповіту проведено з дотриманням всіх істотних умов та волевиявлення заповідача відображало її внутрішню волю, доводи позивача про наявність підстав недійсності заповіту не знайшли свого жодного підтвердження, а тому є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав недійсності оскаржуваного заповіту, а від так позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed