Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилається на те, що є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS]. У вказаному будинку крім нього зареєстрована та проживає: дружина - [PERSON], а також зареєстрований син [PERSON], який на протязі 22 років у вказаному будинку не проживає, участі в утриманні господарства в якому він зареєстрований не приймає, також не приймає участі по оплаті житлово-комунальних послуг, не обробляє приналежну до нього земельну ділянку. Позивач посилається на те, що він, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, не може реалізувати своє право на отримання субсидії через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Позивач [PERSON]. в судовому засіданні підтримав позов, обгрунтував його вищенаведеним. Вказав суду , що відповідач [PERSON] являється його сином. На протязі 22 років останній в будинку позивача не проживає, будь-якої допомоги по його утриманню не надає, особистих речей його в будинку не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти проте, що він за зазначеною адресою, а саме в [ADDRESS] не проживає, хоча з відповіді на запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Чернівецькій області стосовно місця реєстрації відповідача № 4150/18-вх (а.с. 12) видно, що відповідач зареєстрований саме в [ADDRESS]. Зі згоди позивача справу розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст.280,281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 10.02.1981 року (а.с.6). У вказаному будинку зареєстровані його дружина - [PERSON], а також зареєстрований, але не проживає [PERSON], що вбачається із довідки виконкому Заставнівської міської ради №1735 від 10.05.2018 року та акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 11.05.2018 року (а.с.7,8). Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що відповідач [PERSON] являється сином [PERSON] Після того, як [PERSON] одружився він в будинку батька не проживає біля 20 років. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у його домоволодінні, що розташоване по [ADDRESS]. Оскільки обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК Українизакріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оскільки відповідач більше 20 років не проживає в будинку батька без поважних причин, то суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача, як члена сім"ї власника таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved