Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 13.03.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 10860,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення 13.03.2008 року. У зв`язку з порушенням відповідачем обумовленого сторонами строку погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 30.01.2013 року утворилась заборгованість в сумі 89 237,95 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 7864,36 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 27 142,97 грн., пеня - 49 505,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 4225,62 грн. Позивач просить стягнути наведену суму заборгованості, відшкодувати судові витрати. Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.05.2013 року позов задоволено. За наслідком розгляду поданої відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, в якій сторона повідомила про існування судового рішення про стягнення заборгованості по тому самому договору, а також про відсутність належного розрахунку заявлених вимог з огляду на погоджений між сторонами строк кредитування та відповідальність учасників, необхідність застосування строків позовної давності, ухвалою суду від 20.08.2020 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 28.09.2020 року у Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» витребувано відомості про укладені кредитні договори та надані кредити між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з повідомленням про дату й суму наданого кредиту, виданих карток з кредитним лімітом, в період з 01.01.2000 року по 20.05.2013 року, з наданням належним чином засвідчених копій договорів або анкет-приєднання. Після оголошено перерви в судовому засіданні від 11.11.2020 року сторони подали заяви про можливість розгляду справи у їх відсутності. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем та відповідачем 13.03.2007 року укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 10860,00 грн. на термін до 13.03.2008 року на умовах повернення кредиту та сплати 12,00 процентів річних за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв`язку з порушенням відповідачем обумовленого сторонами графіку погашення кредиту та сплати відсотків перед Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» утворилась заборгованість. Наказом Корольовського районного суду м.Житомира від 09.02.2008 року з боржника [PERSON] стягнуто 10304,54 грн. заборгованості. Тотожність кредитного договору, в межах якого судом у лютому 2008 року вирішено питання про стягнення заборгованості, а також в подальшому подано позов, підтверджено поясненнями позивача, наведеними у супровідному листі про направлення документів на виконання вимог ухвали суду від 28.09.2020 року. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України визанчено, що за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На думку суду, позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження існування заборгованості в пред`явленому розмірі. Сторона не повідомляє про складові заборгованості, які стягнуті відповідно до судового наказу від 09.02.2008 року, що позбавляє можливості вирішити питання про залишковий розмір заборгованості по тілу кредиту або нарахованим відсоткам, якщо попередню вимогу пред`явлено не у повному обсязі. Не можна вважати правильним і нарахування відсотків після настання терміну поверненнякоштів, який визначається датою звернення кредитора до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогою про дострокове виконання зобов`язань. Так, у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року по справі № 916/4692/15 (ЄДРСРУ № 80308706)). При цьому, суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості за нарахованими відсотками, який, з огляду на вищевикладене, залежить від складових значень стягнутої за судовим наказом грошової суми. З приводу заявлених вимог про стягнення суми пені, штрафу, суд зауважує. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині та посилаючись на Умови надання кредиту фізичних особам («Розстрочка»), («Стандарт»), не надає доказів на підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився, погодився з ними, підписуючи заяву позичальника. Домовленість сторін з даного приводу не можна вважати досягнутою. У своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазанчила: "без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Положення правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, до вказаних правовідносин застосуватись не можуть. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем як стороною цивільного процесу, на яку покладаються відповідні обов`язки, не підтверджено існування заборгованості, в тому числі в обумовленому розмірі, шляхом надання чітких та зрозумілих доказів в їх взаємному узгодженні між собою. Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволені позову за недоведеністю.

Outcome: dismissed