Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся громадянин [PERSON], який просив визнати за ним право власності на нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що після набуття незалежності державою України, частка документації відносно зведення вище вказаної споруди було втрачено, а з боку ГУМВС України в Одеській області, не було вжито належних заходів із відновлення технічною та будівельної документації на зазначені нежитлові будівлі та приміщення, а також не було вжито будь-яких дії із належного оформлення прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на норми ст.ст. 316, 317, 319 та 321 Цивільного Кодексу України, позивач стверджував, що як колишній співробітник та пенсіонер органів внутрішніх справ, особисто брав участь в облаштуванні, ремонті тощо вищезазначених приміщень, а відтак, як громадянин України, згідно трудового внеску має право претендувати на визнання за ним речових прав щодо вказаних споруд. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав частково, просив задовольнити зустрічний позов МВС України та розглянути позовну заяву за його відсутністю. Відповідачі у судове засідання не з'явились, представники МВС України та ГУМВС України в Одеській області надали суду письмові заперечення, зустрічну позовну заяву та клопотання, згідно яких позовні вимоги [PERSON] просили відхилити, задовольнити зустрічний позов МВС України та розглянути позовну заяву за їх відсутністю. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що заявлені первісні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а вимоги зустрічного позову МВС України обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Як зазначено ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується сторонами, рішенням виконкому Одеської міської ради від 16.06.1977 року № 323 спірна земельна ділянка надана заводу «Нептун» МО України, в 1976 та 1991 році побудовані казарми та усі інші будівлі. 21.10.1995 року за актом МОЗ СКО МО України відповідне майно було передано на баланс УМВС України в Одеській області. В подальшому було укладено відповідний договір. В 2009 році ініційовано питання оформлення землекористування, Рішенням виконкому Одеської міської ради від 24.07.2012 № 2248-VІ Головному управлінню надано дозвіл на розробку землеустрою. Згідно довідки Головного управління держземагенства в Одеській області від 15.07.2013 № 862/Д земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] враховується ГУМВС України в Одеській області в рядку 96. 29.05.2013 мало розмежування меж. МВС України фактично набуло право власності на спірні споруди понад 20 років потому. Законно, відкрито та добросовісно володіючи ними, орган внутрішніх справ не набув формалізованої реєстрації таких своїх прав на спірне майно у відповідності до чинного законодавства України. За наведених вище обставин, суд вважає за можливе застосувати ст. 344 ЦК України - „Набувальна давність", згідно частини 1-ї якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років - набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Розглядаючи вимоги зустрічного позову, відносно визнання права власності на будівлі за адресою: [ADDRESS] саме за Міністерством внутрішніх справ України, суд виходить із того, що за приписами ст. 1 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року N565-XII міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку. Стаття 7 Закону визначає, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. З метою виконання функцій, покладених на органи внутрішніх справ, органи місцевого самоврядування та місцеві органи виконавчої влади надають територіальним підрозділам міліції земельні ділянки та приміщення. В силу ст. 2 Закону України «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» метою боротьби з організованою злочинністю є: встановлення контролю над організованою злочинністю, її локалізація, нейтралізація та ліквідація; усунення причин і умов існування організованої злочинності. Ст. 20 Закону України «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» передбачено, що фінансування та матеріально-технічне забезпечення боротьби з організованою злочинністю є пріоритетним і здійснюється за рахунок державного бюджету. Розміри необхідних для цього коштів, у тому числі валютних, щорічно встановлюються Верховною Радою України при затвердженні бюджету відповідно до державних цільових програм боротьби із злочинністю. Тобто цільове використання приміщень за адресою: [ADDRESS] УБОЗ ГУМВС України в Одеській області не завдає шкоди правам, свободам та гідності громадян, відповідає інтересам суспільства та боротьбі зі злочинністю. У відповідності до ч. ч. 1 та 2, ст. 326 ЦК України - у державній власності є майно, у тому числі і грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про управління об'єктами державної власності" - суб'єктами управління об'єктами державної власності зокрема, є міністерства та інші органи виконавчої влади. Згідно п.1, ч.2 „Положення про Міністерство внутрішніх справ України", затвердженого Указом Президента України № 383/2011, від 06.04.2011 року, „Міністерство внутрішніх справ України, входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики у сфері захисту прав і свобод людини та громадянина, власності, інтересів суспільства і держави від злочинних посягань..." За таких обставин та у відповідності до наведених загальних та спеціальних норм матеріального права - суд вважає за правомірне, визнати право власності на спірні будівлі (споруди), саме за профільним міністерством, що є самостійним органом виконавчої влади держави та має усі правові підстави на здійснення усього обсягу прав власника, що діє від імені та в інтересах Держави відносно зазначеного в позові нерухомого майна. Відповідно ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Як вказує ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.1 ст. 19 Закон України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Таким чином наявне рішення суду, може бути підставою для відповідної державної реєстрації прав за Державою в особі МВС України за зустрічним позовом на спірне нерухоме майно УБОЗ ГУМВС України в Одеській області. Відповідно ч.1, ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (звільнення від доказування). Позивач за первісним позовом, не надав до суду доказів, визначених в ст. 57 ЦПК України, які б свідчили про правові підстави заявлених в позові, а надані первісним позивачем обґрунтування своїх позовних вимог є - нікчемними та такими, що не можуть бути прийняті судом.

Outcome: approved