Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя, а саме на ? частину квартири під [ADDRESS], вказуючи, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, вони за спільні сумісні кошти придбали цю квартиру на підставі договору № 2795 купівлі-продажу від 10.05.1994 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі та оформленого на ім'я відповідача, але остання не визнає за ним право власності на ? частину цієї квартири (а.с.2-3). Під час судового розгляду даної справи відповідач [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна, набутого за час шлюбу, а саме квартири під [ADDRESS] особистою приватною власністю, посилаючись, що цю квартиру нею придбано за свої особисті гроші, отримані від продажу за договором № 2766 купівлі-продажу нерухомого майна від 05.10.1994 року, зареєстрованим на Одеській товарній біржі, квартири під [ADDRESS], право власності на яку вона набула згідно з Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду" (а.с.25-26, 62-63). В судовому засіданні адвокат [PERSON], яка є представником позивача [PERSON], підтримала позовні вимоги свого довірителя і не визнала зустрічний позов [PERSON], а остання та її представник - адвокат [PERSON] підтримали зустрічний позов і не визнали первісний позов [PERSON] Третя особа [PERSON] не повідомив суду причину своєї неявки, хоча про дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 23 червня 1990 року сторони зареєстрували шлюбу у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1101. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. За договором № 2766 купівлі-продажу нерухомого майна від 05 травня 1994 року, зареєстрованим на Одеській товарній біржі, відповідач [PERSON] продала 49/100 ч. квартири під [ADDRESS], за 20820,00 крб., що належали останній та її синові в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 20.12.1993 року за р.№ 10-1236. 10 травня 1994 року відповідач [PERSON] уклала з [PERSON] договір № 2795 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі, згідно з яким купила квартиру під [ADDRESS], за 11000000,00 карбованців, та на підставі цього договору Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 травня 1994 року зареєстровано право власності за відповідачем на вказану квартиру (під № 342 на стор.107 в книзі 43пр.). Суд критично оцінює доводи відповідача щодо того, що нібито насправді продаж 49/100 ч. квартири [ADDRESS] було вчинено за 12000,00 дол.США, а купівлю квартири [ADDRESS] було вчинено за 7800,00 дол.США, оскільки, по-перше, відповідач не надала доказів на підтвердження цих своїх доводів, а, по-друге, як установлено в судовому засіданні станом на дату судового розгляду даної справи договір № 2766 купівлі-продажу нерухомого майна від 05 травня 1994 року та договір № 2795 купівлі-продажу нерухомого майна від 10 травня 1994 року у встановленому законом порядку не оспорюються та/або не визнані недійсними в цілому та/або в будь-якій їх частині. Згідно приписів ч.1 ст.24 КпШС України та ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка також є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто. За приписами ч.1 ст.22 КпШС України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на наведене та враховуючи, що купівлю квартири [ADDRESS] вчинено за набагато більшу грошову суму (11000000,00крб.) ніж грошова сума (20820,00 крб.), яку відповідач отримала від продажу квартири [ADDRESS] (11000000,00крб.-20820,00 крб.=10979180,00 крб.), тому суд доходить висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. У відповідності до ч.1 ст.28 КпШС України та ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка визнаються рівними. Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги, що оформлення на ім'я одного з подружжя правовстановлюючих документів на нажите в період шлюбу майно не виключає його права пред'явити позов до другого подружжя про поділ між ними цього майна. Згідно ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовуються позовна давність у три роки. Відтак позивач [PERSON] не пропустив строк звернення до суду з даним позовом до відповідача. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в сумі 1160,00 грн., пов'язані зі сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved