Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач 01.08.2017 звернувся до суду з зазначеною позовною заявою та просив визнати за ним, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у січні 2007 року його мати, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, що в [ADDRESS], за договором купівлі-продажу, який належним чином оформлено не було. З січня 2007 року та до дня смерті, [INFO], мати позивача проживала у цьому будинку без реєстрації, добросовісно, відкрито та безперервно володів ним, сплачував комунальні послугу (водо-, газопостачання, електроенергія), укладав договір про користування електричною енергією, про надання послуг водопостачання. Після смерті матері позивач, як спадкоємець, продовжив відкрито користуватися зазначеним нерухомим майном, сплачував комунальні послуги. Вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, тому і звернулася до суду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] правом на участь у судовому засіданні не скористалися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити (а.с.99). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с.5868,69,87). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, заяви про відкладення розгляді справи від відповідача не надходило (а.с.86,98). Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017, яка набрала чинності 15.12.2017), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Встановивши відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи по суті, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що спірним майном є житловий будинок, що за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічною документацією (а.с.61-63). Згідно з довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 14.09.2017 1555, та правовстановлюючих документів на нерухоме майно, право власності на житловий будинок за вищевказаною адресою зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім'я: [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 25.11.2005 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Убієнних Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4569 (а.с.59-65) Позивач зазначає, що його мати, [PERSON] придбала вказаний будинок, без оформлення у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу та проживала у ньому без реєстрації з січня 2007 року до дня своєї смерті, [INFO], що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Дніпропетровської області від 11.05.2017 № 412 (а.с.5,32) Крім того, остання сплачувала комунальні послуги за вказаний будинок, укладала договори про користування електричною енергією та про надання послуг водопостачання (а.с.7-31). Після смерті [PERSON] плату за комунальні послуги здійснював її син, [PERSON], позивач по справі (а.с.5,25). [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.5), і відповідно до якого місцем її смерті зазначено: с. Новомайське, Криворізького району Дніпропетровської області. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 2 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому, суд враховує, що набувальна давність визначається як спосіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння, про що також наведено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Під час судового засідання було встановлено, що [PERSON] лише користувався спірним житловим будинком, а тому в даному випадку дія норми 344 ЦК України застосуванню не підлягає. Крім того, доводи позивача про те, що він, з урахуванням часу користування спірним житловим будинком його матір'ю, безперервно проживає у ньому більше 10 років, підтримує його належний стан та сплачує всі комунальні послуги, суд до уваги брати не може, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на цей будинок та не є підставою для набуття такого права. Зважаючи на те, що власник спірного будинку відомий позивачу, оскільки позивач надава до суду документи, які безспірно підтверджують право власності [PERSON], яка відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 346, ст. 347 ЦК України не відмовилася від права власності на належне їй спірне майно, позивач володіє спірним майном з волі його власника, суд вважає, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed