Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна. В обґрунтування позову посилається на те, що сторони з 29 березня 1999 року почали разом жити, між ними склалися стосунки, притаманні подружжю, з'явилися спільні права та обов'язки, мали спільний побут, спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство, разом відпочивали, отримували дохід та робили накопичення. Проживали за адресою [ADDRESS] у житловому будинку 3/4 якого належало матері Відповідача - [PERSON] та 1/4 відповідачу. Мати Відповідача до своєї смерті ([INFO]) мешкала разом з ними. З 02.09.2003 року позивач зареєстрована за даною адресою, що підтверджується штампом в паспорті про місце моєї реєстрації. Спільних дітей не було, разом із ними постійно проживала донька позивачки - [PERSON], [INFO]. З початку спільно проживали однією сім'єю з донькою позивачки, [PERSON] З 24.10.2004 року вона також зареєстрована за адресою [ADDRESS]. 05 червня 2010 року сторони уклали шлюб. 05 листопада 2015 року на підставі рішення Вільнянського районного Запорізької області по справі 314/3752/15-ц шлюб розірвано. З моменту фактичного проживання однією сім'єю, під час шлюбу та до розірвання спільно заробляли гроші в сім'ю, робили грошові накопичення Починаючи з 2000 року разом закуповували овочеву продукцію у сільгоспвиробників, а потім оптом та в роздріб торгували нею на ринках м. Запоріжжя і м. Вільнянськ, ринках Чернігівської області. За рахунок спільних накопичень 25.03.2005 року за договором купівлі продажу нежитлової будівні, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Сиротенко Г.О., реєстраційний номер 811 була придбана нежитлова будівля магазину, за адресою [ADDRESS]. За рахунок спільних накопичених коштів 11.09.2007 купили земельну ділянку за адресою [ADDRESS], площею 0,211 га на якій розміщений зазначений магазин. В 2002 році, сторони розпочали за сімейні кошти, спільними зусиллями та затратами здійснювати ремонт та поліпшення всього житлового будинку за адресою [ADDRESS].: в 2002 році - забетонували двір та зробили бетонні доріжки в ньому Літера І; в 2004 році - поставили нову огорожу з воротами літери № 3,4,5; в 2003-2004 роках - провели воду в будинок літера 2 : [INFO] мати [PERSON]. померла. Сторони спільними зусиллями, грошовими та трудовими затратами зробили: в 2006 році - побудували гараж з цегли, розміром приблизно 4*5 метрів літера Д з капітальним підвалом під літерою Д; в 2009 році - зробили перепланування частини будинку (кухню та ванну кімнату) літера А; встановили металопластикові вікна (7 шт.) та металеві вхідні двері., замінили систему опалення - встановили навісний газово-електричний котел: 2011 році - встановили нові стропила на даху будинку та частково (приблизно 50 %) накрили дах метало черепицею, заклали бетонний фундамент с двох сторін Будинку під другий поверх; В 2012 році - побудували господарчу споруду літера Ж майстерню із шлакоблоків розміром приблизно 2,5x5 м. Всі будівельні роботи по реконструкції будинку, його капітального поліпшення, будівництва господарських будівель на подвір'ї за адресою [ADDRESS] проводилися без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, тобто є самочинним будівництвом. Вартість матеріалів, обладнання, робіт які були використані під час самочинного будівництва вищезазначених споруд та ремонтних робіт у грошовому еквіваленті позивач оцінює в 250 000 грн. Позивач також просить визнати майно спільним майном подружжя та здійснити поділ майна набуте за час перебування у шлюбі. В судовому засіданні представник позивача, позивач позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що позивач з донькою проживали за адресою: [ADDRESS], з 1999 року, як наймач житла, сторони однією сім'єю з 1999 року не проживали. Суд заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини: Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Відповідно до ч. 2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки . Відповідно до ч. 1ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз ланки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК України). Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року №6-97 цс 11. Надані позивачем, письмові доказами обґрунтовують на доводять факт проживання однією сім'єю сторонами. Так, до суду надано фотокартки, які підтверджують, що сторони, як чоловік та жінка мали усталені відносини, що притаманні подружжю. Зображення на фотокартках свідчать про те, що сторони мали спільний побут, спільне господарство, спільний відпочинок. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що сторони з 1999 року проживали однією сім'єю, спільно вели господарство, спільно здійснювали торгівельну діяльність. Свідки [PERSON] та [PERSON], пояснили що сторони спільними зусиллями за спільні кошти здійснювали будівельні роботи по реконструкції будинку, його капітального поліпшення, будівництва господарських будівель на подвір'ї за адресою [ADDRESS]. Свідок [PERSON], який є рідним братом позивачки, з приводу наданої в судовому фотокартки пояснив, що він допомагав сестрі проводити будівельні роботи та разом з відповідачем здійснював ремонт магазину. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] рідних сестер відповідача, про те, що позивач з 1999 по 2010 рік проживала за адресою: [ADDRESS], як наймач житла, суд до уваги не бере, оскільки зазначені обставини спростовуються іншими доказами за даною цивільною справою в їх сукупності та обсязі. Постановою ВСУ від 11.03.2015 року по справі 6-21цс15 роз'яснено, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Судом встановлено: 28.03.2005 згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівні, відповідачем - [PERSON], як фізичною особою була придбана нежитлова будівля магазину, за адресою [ADDRESS]. 11.09.2007 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідачем - [PERSON], як фізичною особою - підприємцем була придбана земельна ділянка, за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0211 га. для функціонування магазину. Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Під час проживання однією сім'єю та перебування у шлюбі, було придбано: автомобіль ГАЗ 2705-415, державний номер [NUMBER]; вантажний фургон ізотермічний ТАТА, державний номер [NUMBER]; вантажний рефрижератор VOLVO модель FH12, державний номер [NUMBER]; причіп фургон Е SHMITZ державний номер [NUMBER] та інші побутові товари. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За визначенням ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.25, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до правового висновку Верховного суду України (у справі № 6-1327цс 15) із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Одночасно, суд приходить до висновку, що першочерговим є встановлення юридичного факту - джерела набуття майна, наявності спільною участі подружжя коштами або працею в набутті майна. При цьому для визначення майна фізичної особи - підприємця, як особистої приватної власності, є необхідним встановлення придбання майна не в інтересах сім'ї та використання зазначеного не в інтересах сім'ї, а виключно для підприємницької діяльності, без залучення членів сім'ї до володіння, користування та розпорядження майном. За визначенням ч.2 ст. 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Стаття 1 СК України визначає завдання Сімейного кодексу України. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. За ст. 2 СК України, сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому. Згідно з ч.6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. З урахуванням презумпції права спільної сумісної власності відносно об'єкту визначеного ч.2 ст. 61 СК України (заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя) та враховуючи принцип рівності прав і обов'язків жінки та чоловіка та їх взаємопов'язаності в сімейних правовідносинах (ст.ст.1,2,7 СК України), суд приходить до висновку, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця, зокрема й самі грошові кошти, можуть вважатись особистим майном підприємця виключено після розмежування (розподілу) доходу від підприємницької діяльності на особисту приватну власність та спільну сумісну власність подружжя, з чітким визначенням критеріїв розмежування та його розміру. Зазначене кореспондується з вимогами частин 1, 2 статті 52 ЦК України. При цьому принцип рівності прав і обов'язків жінки та чоловіка в сімейних правовідносинах вимагає забезпечення належного інформування іншого з подружжя про розмежування (розподіл) доходу від підприємницької діяльності на особисту приватну власність та спільну сумісну власність, їх критерії та розмір. Зазначених підхід забезпечить дотримання майнових прав іншого з подружжя, що є зокрема об'єктом захисту визначеним в статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Судом встановлено, що магазин, земельна ділянка для обслуговування магазину, автомобілі ГАЗ 2705-415 та вантажний фургон ізотермічний ТАТА, придбані під час проживання сторонами однією сім'єю, використовувались в інтересах сім'ї, про що свідчить залучення відповідачем позивача, її рідних, дітей відповідача до обслуговування майна та забезпечення торгівельної діяльності. За зазначених обставин суд приходить до висновку про визначення зазначеного майна - як об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що сторони за спільні кошти, спільними зусиллями та затратами здійснювали ремонт та поліпшення житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Вартість матеріалів, обладнання, робіт які були використані під час ремонту та поліпшення житлового будинку позивачем визначено в розмірі 250 000,00 грн. Відповідач був не згодний з даною сумою для визначення обсягу використаних матеріалів, їх дійсної вартості та вартості робіт. Судом призначена судова будівельно-технічна експертиза. Згідно висновку № 5-16 від 12.07.2016 судової оціночно-будівельної експертизи 20.06.2016, 05.07.2016 [PERSON] не надав експерту доступ до житлового будинку за адресою [ADDRESS] для вирішення питань 2,3,4 викладених в ухвалі Вільнянського районного суду від 15.04.2016 року. Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на обсяг ремонту та поліпшення житлового будинку за адресою [ADDRESS], суд приходить до висновку про визнання розміру витрат на які посилається позивач - 250 000,00 грн., оскільки така вартість цілком відповідає проведеним роботам. За ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З урахуванням вимог ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вартості витрат на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва, господарських будівель та споруд житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] в розмірі 125 000,00 грн. Розподіл побутової техніки, з урахуванням її вартості, слід здійснити наступним чином: [PERSON]: телевізор «LG CT-25Q20RQ», музичний центр «Thomson CS550», пральну машину «LG WD10405NDK», холодильник «Samsung RS20RPS», ноутбук HP, телевізор «LG M2232D», Пилосос «Philips FC8764», кріплення до плоского TB «LCD338 itech»; [PERSON]:мікрохвильова піч «Panasonic NN GD 576 MZPE», газова піч «Electrolux», бойлер «Горенье», кухонний комбайн «Kenwood», м'які меблі (диван і два крісла), електром'ясорубку, котел газовий настінний. В позовних вимогах про поділ майна суд відмовляє, оскільки сторонами не дотримано вимог положень частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial