Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 29.07.2015 року було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до Генеральної угоди відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 40008,26 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості мало здійснюватися з "1" по "25" число кожного місяця. Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.101.2016 року з відповідача була стягнута заборгованість у розмірі 68149,32 грн., яка нарахована станом на 06.07.2016 року. Відповідачем заборгованість погашена не була. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 17175,04 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 5154,26 грн., а всього 22329,30 грн. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду від 08.02.2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 53-54). Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні суду не подавалися. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Інші заяви та клопотання від сторін не надходили. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що ним погашено заборгованість перед банком, кошти стягувалися з нього примусово виконавчою службою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.10.2016 року з [PERSON] користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» стягнуто 68149,32 грн. за генеральною угодою від 29.07.2015 року про реструктуризацію заборгованості станом на 6.07.2016 року , а також 1378 грн. витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення суду набрало законної сили та у силу ч. 4 ст.84 ЦПК України має преюдиційне значення у даній справі. Вказаним рішенням встановлено, що за відповідачем станом на 6.07.2016 року рахується заборгованість по сплаті кредиту в сумі 40001,26 грн., 6840,36 грн. заборгованості по відсоткам, 6916 грн. штрафу, 14391,7 заборгованості по пені та комісії, а всього 68149,32 грн. боргу ( а.с.6). Докази виконання відповідачем вказаного рішення в матеріалах справи відсутні. За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. Як вбачається з долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості сума інфляційних витрат, які підлягає стягненню з відповідача у користь позивача за період з 26.07.2016 року по 10.11.2020 року становить 17175,04 грн., сума 3% річних 5154,26 грн. На підставі вищенаведеного, повністю та всебічно проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що відповідач дійсно допустив порушення зобов`язання за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.07.2015 року, заборгованість за договором на даний час залишається непогашеною, та таким не спростовано самої суми заборгованості, а також не подано жодних заяв з приводу застосування строків позовної давності щодо її стягнення, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення з урахування встановлених судом обставин. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в сумі 2270,00 грн.

Outcome: approved