Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою за участю зацікавленої особи п'ятої Львівської державної нотаріальної контори про встановлення факту. Позовні вимоги мотивує тим, що заявниця проживає, утримує, володіє та користується квартирою [ADDRESS] з жовтня 2004 року. З середині жовтня 2004 року заявниця переїхала та вселилась до [PERSON] в її квартиру за адресою [ADDRESS] де вона фактично проживала одна. [PERSON] була похилого віку і дуже хворіла, зокрема, страждала на серцево-судинні захворювання. Вказує, що фактично вела з [PERSON] спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, в який вона вносила значну частину коштів, які заробляла, у всьому допомагала [PERSON], прибирала в квартирі, готувала продукти харчування, готувала їжу, оплачувала комунальні послуги, прала білизну тощо. Фактично стала членом сім'ї [PERSON] в процесі спільного проживання однією сім'єю. Крім того, заявниця доглядала та опікувалась нею, зокрема, купувала та давала їй ліки, прибирала за нею, прала її білизну та постіль, готувала їй їжу та годувала її, допомагала їй митись та перевдягнутись, купувала їй одяг, водила її на прогулянки на вулицю, допомагала їй у всіх інших життєвих та побутових потребах. Зазначає, що фактично вона проживала з вказаною громадянкою у вказаній квартирі як повноправний член її сім'ї до дня смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Весь цей час заявниця ще й працювала на різних роботах, постійно проводила у вказаній квартирі поточний та санітарний ремонт за власні кошти. І на даний час заявниця продовжує проживати у вказаній квартирі, сплачує всі витрати по комунальних послугах, сплачує витрати щодо ведення у вказаній квартирі поточних ремонтних робіт, фактично володіє вказаною квартирою та користуєтьсь нею, іншого місця для проживання, крім вказаної квартири, в нема. Коли померла [PERSON], то заявниця сама особисто за власний кошт займалась її похованням. Зазначає, що за весь час її проживання у вказаній квартирі з жовтня 2004 року і по теперішній час [PERSON] жодного разу не приїздив в Україну в м. Львів, і жодного разу не навідувався у вказану квартиру, не цікавився вказаним майном, не вживав жодних заходів щодо належного утримання вказаного майна, не надсилав жодних коштів та утримання вказаної квартири. Крім того, вказаний громадянин відмовився від належної йому ? частки вказаної квартири, а саме відповідно до доручення АЕА №155306 від 23.04.2001 року, посвідченого держаним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №3067, Довіреності 12 АА 055999 від 01.03.2004 року, посвідченої - нотаріусом Йошкар-Олинського нотаріального округу Республіки Марій-Ел Александріним В.Г., зареєстрованої в реєстрі за №Д-571, Довіреності 12-01/036401 від 19.01.2007 року, посвідченої нотаріусом Йошкар-Олинського нотаріального округу Республіки Марій-Ел Лежніной Л.М., зареєстрованої в реєстрі за №Д-124, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися на її власний розсуд усім його рухомим та нерухомим майном, в тому числі ? належною йому часткою вказаної квартири. Вказані довіреності він надав своїй сестрі [PERSON], оскільки він повністю відмовився від вказаної ? частки вказаної квартири на її користь. Вказує, що починаючи з 2004 року, відколи заявниця поселилась у вказане помешкання до [PERSON], остання постійно говорила та запевняла, що оскільки, у неї більше нікого не має, то вказану квартиру вона залишає їй. При цьому [PERSON] передала заявниці всі вищезазначені правовстановлюючі документи на вказану квартиру та вищезазначені довіреності. Просить заяву задоволити. Встановити факт набуття [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER]) права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS], загальною площею 17,2 кв.м та житловою площею 13,6 кв.м. У судове засідання заявниця подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить заяву задовольнити. Представник зацікавленої особи п'ятої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, подав в клопотання про розгляд справи у відсутності. Суд у відповідності до вимог ст.169 ЦПК України, вважає, що справу слід розглядати у відсутності заявника та зацікавленої особи на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, енеупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осбі, інтересів держави (ст.1 ЦПК). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу ./Межі здійснення цивільних прав/. Згідно вимог ст.1, ч.1 ст. 3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживала за адресою [ADDRESS]. Згідно технічного паспорта на квартиру, складеного Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 29.08.1993 року зазначена квартира [ADDRESS] та складається із 1-єї житлової кімнати площею 13,6 кв.м, ванної кімнати поєднаної з вбиральнею площею 2,4 кв.м, коридору площею 1,2 кв.м; квартиру обладнано: водопроводом, каналізацією, газопостачанням, пічним опаленням, електроосвітленням, радіотрансляційною мережею. Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] та її рідному брату [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВВК №331778 від 21.09.2004 року, посвідченого держаним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Шараварою О.Р., зареєстрованого в реєстрі за №2-1692, та на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія бланку СВН №160529, номер витягу №4839906 від 24.09.2004 року, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. ? часка вказаної квартири належала на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], а на підставі Свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 30.09.1993 року, виданого Львівською міською адміністрацією, інша1/2 частка вказаної квартири належала на праві приватної спільної часткової власності [PERSON]. Як встановлено судом, [PERSON] фактично не проживав у вказаній квартирі фактично з 2001 року, відколи виїхав на постійне місце проживання в Російську Федерацію. З 2001 року і по 2004 рік він фактично жодного разу не приїздив в Україну, а у 2004 році приїхав у зв'язку із смертю матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Крім того, перебуваючи у м. Львові у 2004 році у зв'язку із смертю матері, [PERSON] офіційно оформив свій виїзд в Російську Федерацію на постійне місце проживання та здав свій паспорт громадянина України в органи внутрішніх справ, після чого виїхав в Російську Федерацію, де оформив громадянство Російської Федерації. Крім того, судом встановлено, що заявниця [PERSON] проживає, утримує, володіє та користується квартирою [ADDRESS] з жовтня 2004 року. З середині жовтня 2004 року заявниця переїхала та вселилась до [PERSON] в її квартиру за адресою [ADDRESS] де вона фактично проживала одна. Суд надає віри поясненням заявниці про те, що вона фактично вела з [PERSON] спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, в який вона вносила значну частину коштів, які заробляла, у всьому допомагала [PERSON], прибирала в квартирі, готувала продукти харчування, готувала їжу, оплачувала комунальні послуги, прала білизну тощо. Коли померла [PERSON], то заявниця сама особисто за власний кошт займалась її похованням. Дані факти підтверджуються, свідоцтвом про поховання від 29.09.2014 року, договором замовленням на організацію та проведення поховання від 29.09.2014 року, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання №00014509130 від 27.09.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володінні є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, які особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів що забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (п. 9). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник (п. 13). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації праві власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині перші: статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам Україні суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як про те зазначено в інформаційному узагальненні, здійсненому Верховним Судом України, «Аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частин в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створю невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб'єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб'єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Таким чином, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених вимог, норм права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про обгрунтованість і підставність заяви, відтак, така підлягає до задоволення.

Outcome: approved