Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням та про визнання втративши право на реєстрацію за місцем проживання [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що є власником квартири [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрований її колишній чоловік, відповідач по справі, але не мешкає в ній понад три роки. Посилаючись на норми ст..405 ЦК України, просив визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та втративши право на реєстрацію за даною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, додатково пояснила, що відповідач по справі її колишній чоловік, з яким вони розірвали шлюб у 2008 році. Відповідач проживав у спірній квартирі з 28.02.2001 року по березень 2007 року, після чого її залишив, знявшись з реєстрації, але у 2012 році відповідач звернувся до неї з проханням знову зареєструвати його за даною адресою для працевлаштування. Вказувала, що після реєстрації відповідача у 2012 році, він в квартиру не вселявся та не проживав в ній та не проживає і до цього часу. Ні яких речей відповідача в спірній квартирі не має, заходів по утриманню житла відповідач не приймав та не приймає. Просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та визнати його втративши право на реєстрацію за жданою адресою. Відповідач [PERSON], будучі повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, двічі не з"явився в судове засідання з невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, на підставі наявних в справі доказів, що вказують на права і обовязків сторін. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як встановлено судом на підставі договору купівлі-продажу (біржовий контракт № 28396) від 10.10.2000 року на Маріупольській універсальній товарній бірже позивач [PERSON] придбала чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Право власності [PERSON] було зареєстровано у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 2000 року за № 35588 (а.с.8). Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 12 квітня 2007 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на Маріупольській універсальній товарній бірже 10 жовтня 2000 року, визнаний дійсним та за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 141913, виданого Орджонікідзневським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, про що свідчить актовий запис № 481 від 01 грудня 2008 року, після реєстрації розірвання шлюбу, прізвище дружини Антонова (а.с.6). Як вбачається із довідки від 05.08.2015 року, яка складена робітниками житлової організації ЖКП «Азовжитлокомплекс», за адресою м. Маріуполь, вулиця Воїнів Визволителів у м. Маріуполі зареєстрований [PERSON] з 28.02.2001 року знятий з реєстрації 27.01.2012 року та повторно зареєстрований 23.10.2012 року (а.с.15). Дані обставини також підтверджуються копією особового рахунку на спірну квартиру № 95620 (а.с.14). Відповідно до вимог частини 1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Втім, згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сімї (в тому числі колишній член сімї) власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними в власником житла або законом. Як вбачається із акту від 06.08.2015 року, складеного робітниками житлової організації ЖКП «Азовжитлокомплекс», на підставі опитування сусідів [PERSON] (проживає [INFO]), [PERSON] (проживає [INFO]), відповідач [PERSON] не проживає в [INFO] з листопада 2012 року (а.с.16). Зважаючи на вимоги ст..72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки. Як розяснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, судам рекомендовано при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Уразі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідач, не прибувши до судового засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності звязку зі спірним жилим приміщенням або наявності поважних причин відсутності в спірному помешканні понад встановлені строки. За таких обставин, враховуючи, що відповідач понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає за можливе постановити рішення про визнання його таким, що втратив право користування квартирою 20 будинку 4 по вулиці Воїнів Визволителів в місті Маріуполі, тим самим по суті задовольнити позовні вимоги в даній частині. Відповідно до ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі, крім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Під час судового розгляду позивач не навів ніяких обставин, які б свідчили про порушення його прав Відділом громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, та не надавши цьому доказів. Таким чином, як недоведені та передчасні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], таким, що втратив право на реєстрацію за місцем проживання за адресою [INFO], тому в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст..79 ЦПК України відноситься судовий збір. Однак, позивач відмовився у судовому засіданні про стягнення з відповідача на його користь судового збору.

Outcome: partial