Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 14.01.2014 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 363 563 грн., які відповідач зобов»язався повернути до 01.03.2014 року. В зв»язку з тим, що в добровільному порядку відповідач відмовився повернути позичені кошти за договором позики, він вимушений був звернутися до суду з позовом про їх стягнення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2014 року з відповідача було стягнуто заборгованість в розмірі 363 563 грн. та витрати по сплаті судового збору. Рішення суду набрало законної сили 14.09.2014 року, проте станом на 01.06.2016 року відповідач суму боргу не повернув. Тому він був вимушений звернутися з даним позовом до суду, просив суд про стягнення з відповідача на його користь інфляційні витрати в сумі 225 311.71 грн., 3% річних в сумі 18 616.41 грн., а також судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив суд про їх задоволення. Відповідач повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, в своїй письмовій заяві просить слухати справу за його відсутності. Також направив до суду свої письмові заперечення на позов, де зазначив про те, що про існування заочного рішення по справі про стягнення з нього боргу за розпискою він дізнався лише 14.01.2016 року. Вважає, що позивач умисно не звертався до нього з вимогою про сплату боргу, приховував факт постановлення заочного рішення та затягував подачу виконавчого листа до примусового виконання, з метою подання даного позову та неправомірного нарахування сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а тому вважає, що пред»явлені до нього вимоги не підлягають задоволенню, оскільки наявне прострочення кредитора (позивача), а не боржника. Крім того, вимоги про стягнення інфляційних витрат взагалі є незаконною, оскільки відповідно до діючого законодавства індексації підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, що є предметом договору не підлягає індексації. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 14.01.2014 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 363 563 грн., які відповідач зобов»язався повернути до 01.03.2014 року. В зв»язку з тим, що в добровільному порядку відповідач відмовився повернути позичені кошти за договором позики, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про їх стягнення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2014 року з відповідача було стягнуто заборгованість в сумі 363 563 грн. та витрати по сплаті судового збору. Рішення суду набрало законної сили 14.09.2014 року, проте станом на 01.06.2016 року відповідач суму боргу не повернув. Тому позивач був вимушений звернутися з даним позовом до суду, просив суд про стягнення з відповідача на його користь інфляційні витрати в сумі 225 311.71 грн., 3% річних в сумі 18 616.41 грн., а також судові витрати по справі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання. А в разі його порушення настають правові наслідки, передбачені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд погоджується з розрахунком заборгованості зробленим позивачем та вважає доведеними вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за невиконання зобов»язання, які складають 18 616.41 грн. (363563*3*623/365/100). Посилання відповідача в своїх письмових запереченнях на те, що до нього не звертався позивач з вимогою повернути борг за розпискою та про існування рішення суду про примусове стягнення з нього боргу він дізнався лише в січні 2016 року, судом до уваги не береться, оскільки відповідач знав про свій обов»язок повернути кошти за договором позики в строк до 01.03.2014 року, що було зазначено в договорі позики. Щодо вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в сумі 225 311.71 грн., то судом було встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, договір позики між сторонами у справі було укладено в іноземній валюті. Як передбачено нормами ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, суд при вирішенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат враховує, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного та

Outcome: partial