Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що з 20.12.2012 року на підставі договору дарування він є власником житлового будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] . Восени 2018 року його знайомий [PERSON] звернувся до нього з проханням тимчасово зареєструватися в його будинку, на що він надав свою згоду. На теперішній час, він з відповідачем не спілкується, в його будинку він жодного разу не з`являвся та не проживав. Реєстрація відповідача в його житловому будинку перешкоджає позивачу у праві розпорядження та користування ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому частинами 7, 11 статті 128 ЦПК України, відзив на позов не подав. Відповідно до ст.191 ЦПК України, - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] , на підставі договору дарування житлового будинку садибного типу від 17.12.2012 року є власником житлового будинку садибного типу по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку садибного типу від 17.12.2012 року зареєстрованого в П`ятихатському БТІ від 20.12.2012 року, копією витягу про державну реєстрацію прав від 20.12.2012 року та копією інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.03.2021 р. (а.с.10-11,12,13-14 ) Згідно копії довідки Пальмирівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області №108 від 11.02.2021 року [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає з жовтня 2018 року. (а.с.15) Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не проживає в буд. [ADDRESS] з жовтня 2018 року без поважної причини, у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] , задовольнити, визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме в буд. [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Тобто, для зняття з реєстрації місця проживання достатньо рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. У відповідності до ч.1ст.15ЦК України кожна особа маєправо на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Outcome: approved