Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим що, 02.12.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., був посвідчений іпотечний договір за реєстровим № 3930 між позивачкою та [PERSON] що підтверджується довідкою № 247/01-16 від 13.11.2015 р. та додатками до неї. Договір було укладено всупереч волі позивачки, всупереч вимог закону, на підставі підробленого паспорту, що підтверджує вирок Оболонського райсуду м. Києва від 12.04.2012 року по справі № 1-29/12. Згідно вказаного Договору, всупереч закону, було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Крім того, нотаріусом було накладено заборону відчуження відповідного майна. Викладена обставина підтверджується довідкою № 247/01-16 від 13.11.2015 р. та додатками до неї. 02.12.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. були посвідчені 2 договори позики, а саме: 1-й договір безпроцентної позики грошей в розмірі 495 548,70 гривень, посвідчений Соколовим О.Є., приватним нотаріусом КМНО 02.12.2010 р. за реєстровим № 3936, що підтверджується листом № 79/01-16 від 25.04.2016 р. та додатками до неї; 2-й договір безпроцентної позики грошей, посвідчений Соколовим О.Є., приватним нотаріусом КМНО 02.12.2010 р. за реєстровим № 3937, з додатковим договором № 1 від 07.12.2010 р., посвідчений Соколовим О.Є., приватним нотаріусом КМНО 07.12.2010 р. за реєстровим № 4023, яким змінено суму позики на 655 940,00 гривень. що підтверджується листом № 79/01-16 від 25.04.2016 р. та додатками до неї. Всі вищезазначені договори були укладено всупереч волі позивачки, всупереч вимог закону, на підставі підробленого паспорту, що підтверджує вирок Оболонського райсуду м. Києва від 12.04.2012 року по справі № 1-29/12. В даному випадку позивач не погоджувала жодної з умов Договорів безпроцентної позики грошей та іпотеки. Тому згідно уточнених позовних вимог позивач просила визнати недійсним договір безпроцентної позики грошей в розмірі 495 548,70 гривень, посвідчений Соколовим О.Є., приватним нотаріусом КМНО 02.12.2010 р. за реєстровим № 3936, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Визнати недійсним договір безпроцентної позики грошей, посвідчений Соколовим О.Є., приватним нотаріусом КМНО 02.12.2010 р. за реєстровим № 3937,з додатковим договором № 1 від 07.12.2010 р., посвідчений Соколовим О.Є. приватним нотаріусом КМНО 07.12.2010 р. за реєстровим № 4023, яким змінено суму позики на 655940,00 гривень, укладені між [PERSON] та [PERSON]. Визнати недійсним іпотечний договір від 02.12.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. за реєстровим № 3940, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Припинити іпотеки, заборони на відчуження, та вилучити з Державних Реєстрів відповідні записи, щодо іпотек та заборон, накладених на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS], які виникли на підставі іпотечного договору від 02.12.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. за реєстровим № 3940. Стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача направив до суду заяву в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібрані в ній докази, приходить до висновку, що позовні вимоги за позовом підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 02.12.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. було посвідчено договір безпроцентної позики грошей, що був укладений між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник). За даним договором, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 495 548,70 грн. з зобов'язанням повернути таку ж суму до 01 грудня 2011 року включно. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за № 3936. 02.12.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. було посвідчено договір безпроцентної позики грошей, що був укладений між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник). За даним договором, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 363 814,42 грн. з зобов'язанням повернути таку ж суму до 01 грудня 2011 року включно. Даний Договір зареєстровано в реєстрі за № 3937. 07.12.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. посвідчено Додатковий договір № 1 до договору безпроцентної позики грошей від 02 грудня 2010 року за реєстровим № 3937, яким викладено п.п. 1, 2, 7 договору безпроцентної позики грошей, посвідченого Соколовим О.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02 грудня 2010 року за реєстровим № 3937. 02.12.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. посвідчено іпотечний договір що укладено між [PERSON] та [PERSON], за яким забезпечено вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного до 01 грудня 2011 року, включно, повернення іпотекодавцем сум позик: в сумі 859 364,00 грн. Згідно п. 2 іпотечного договору на забезпечення основних зобов'язань, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме садибу, що складається з: житлового будинку, з будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS]. Даний іпотечний договір зареєстровано в реєстрі за № 3940. Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., при посвідченні іпотечного договору накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна, що зареєстровано в реєстрі за № 3941 - 3942. Відповідно до вироку Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.2012 року встановлено, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 178 від 15 березня 2011 року, підписи та рукописні тексти від імені [PERSON]: в графі «позичальник» у договорі позики грошей № 3936 від 2 лютого 2010 року, в графі «позичальник» в договорі № 3937 від 2 грудня 2010 року, в графі «іпотекодавець» в договорі іпотеки № 3940 від 2 грудня 2010 року, в графі «позичальник» в додатковому договорі № 1 від 7 грудня 2010 року до договору позики, в графі «іпотекодавець» в додатковому договорі № 1 від 7 грудня 2010 року договору іпотеки - виконані [PERSON] Даним вироком Оболонського районного суду м. Києва, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК україни. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За змістом ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Стаття 575 визначає що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до положень пункту 3 розділу Х Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-XII, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за № 1906-IV, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору. 07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято закон України за N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини. Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина „судового розгляду". На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірні договори безпроцентної позики грошей, додатковий договір та іпотечний договір що укладені між [PERSON] та [PERSON], були укладені всупереч ст. 203 ЦК України, що відповідно підтверджено вироком суду, то позовні вимоги в цій частині щодо визнання даних договорів недійсним підлягають до задоволення. Крім того, в порядку застосування наслідків недійсності правочину, суд також вважає за можливе припинити іпотеку та скасувати заборону відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору від 02.12.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. за реєстровим № 3940, та відповідно та вилучити з Державних Реєстрів відповідні записи, щодо іпотек та заборон, накладених на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS], які виникли на підставі даного іпотечного договору. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати, суд покладає пропорційно на відповідачів. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 575 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: approved