Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт» про стягнення заборгованості. Позов мотивує тим, що 14 червня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 70 982 доларів США. Договір позики був оформлений розпискою. Вказані кошти відповідач зобов'язалася повернути не пізніше дати продажу бази відпочинку «[INFO]». Зазначений договір повинен був бути укладений із ТОВ «Розагропродукт» до 25.11.2014 року. До цього часу відповідний договір не укладений з причин не виконання [PERSON], покладених на неї зобов'язань. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2017 року по цивільній справі №310/335/17 за позовомTOB «Розагропродукт» до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення коштів, визнання нікчемності попереднього договору купівлі-продажу - було задоволено в повному обсязі. Судом було встановлено, що укладений сторонами 27.12.2013 року попередній договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення. Сторони у договорі займу, на виконання якого була видана розписка, визначили: виконання відповідачем зобов'язання після укладення договору купівлі-продажу комплексу (бази відпочинку) «[INFO]» із будь-якою третьою особою. Проте така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки від суб'єктивної поведінки третьої особи - майбутнього покупця нерухомо майна не визначено у договорі займу. Відповідна позиція ґрунтується також в рішенні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа TOB «Розагропродукт» про стягнення суми боргу, яким позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі №310/7714/16-ц від 11.10.2017 року набуло законної сили 22.02.2018 року відповідно до постанови Апеляційного суду Запорізької області, яким рішення місцевого суду залишено без змін, скаргу [PERSON] без задоволення. За розпискою, яка була предметом дослідження також передбачалося, що грошові кошти [PERSON] будуть повернуті [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу туристичного комплексу (бази відпочинку) «[INFO]» із будь-якою третьою особою. За офіційним курсом НБУ на 18.04.2018 року української грошової одиниці (гривні) по відношенню до національної валюти США, що підтверджується роздрукуванням його з офіційного сайту НБУ, вартість 100 доларів США становить 2608.28грн. Таким чином, станом на 18.04.2018 року сума заборгованості за договором займу від 14.06.2016 року [PERSON] перед [PERSON] складає - 1 851 210,56 грн. На адресу відповідача 14.12.2017 року позивачем була направлена вимога-претензія, за якою [PERSON] повинна була виконати грошові зобов'язання на протязі 7 (семи) денного строку від дня пред'явлення даної вимоги. Додатково в газеті «Запорізька правда» було опублікована аналогічна вимога 21 грудня 2017 року №51 (23786). До часу подання позову грошова вимога про сплату коштів [PERSON] на користь [PERSON] не виконана. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав судові пояснення, аналогічні, викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Представник третьої особи - ТОВ «Розагропродукт» в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату та місце судового засідання. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до розписки від 14.06.2016 року [PERSON] засвідчила, що отримала від [PERSON], директора ООО «Розагропродукт» грошову суму на возвратній основі у розмірі 840050 ( вісімьсот сорок тисяч п»ятдесят гривень), що еквівалентно - 70982 доларів США. Зобов»язується повернути вищевказану суму після продажу бази відпочинку « [INFO]». Розписка написана власноруч в присутності [PERSON] Суд вважає, що за своєю правовою природою ця розписка є борговою, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної суми грошей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки Таким чином, якщо в розписці не вказано слово «борг» чи «позика», а є зобов'язання боржника повернути ці грошові кошти, то це є договір позики. В розписці, написаній [PERSON] 14.05.2016 року, не має слова борг та позика, але є формуліровка, що вона бере гроші на возвратній основі та її зобов'язання повернути [PERSON] грошові кошти, що говорить про наявні боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) його виконання. Зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В розписці від 14.05.2016 року було визначено строк виконання відповідачем зобов'язання - після укладення договору купівлі-продажу туристичного комплексу «[INFO]» із будь-якою третьою особою, проте така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки вона залежить від суб'єктивної поведінки третьої особи-майбутнього покупця нерухомого майна, яку не визначено в договорі позики і продавця. З огляду на це слід дійти висновку, що строк виконання відповідачем обов'язку з повернення грошових коштів є таким, що не встановлений. Тобто позивач, як це передбачено ст. 1049 ЦК України має право вимагати виконання такого обов'язку в будь-який час. Дана позиція закріплена в постанові Вищого Господарського суду України від 28 березня 2007 року у справі № 2-14/13308-2006, постанові Вищого Господарського суду України від 28 червня 2012 року у справі № 8/464, постановою Вищого Господарського суду України від 14 березня 2013 року у справі № 3/5005/1922/2012. Вищезазначені Постанови Вищого Господарського Суду роз'яснюють момент пред'явлення вимоги про повернення грошових кошт за борговими зобов'язаннями, із зазначенням подій, які можуть вважатися такими, що мають неминуче настати. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини за змістом відносин, а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином випливає, що в розписці від 14.05.2016 року не визначено строк повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. 14.12.2017 року позивачем була надіслана лист-вимога про повернення боргу [PERSON], за якою [PERSON] повинна була виконати грошові зобов»язання на протязі 7 ( семи) денного строку від дня пред»явлення даної вимоги. Додатково в газеті « Запорізька правда» було опублікована аналогічна вимога 21 грудня 2017 року № 51 ( 23786). Доказів, які б спростовували те, що між сторонами був укладений саме договір позики, відповідачем судові не наданий, як і того, що кошти [PERSON] [PERSON] не передавалися, суду відповідачем не надано. Як слід, сума заборгованості за договором позики від 14.05.2016 року [PERSON] перед [PERSON] складає саме сума в розмірі 840050 ( вісімсот сорок тисяч п»ятдесят гривень), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, саме ця сума зазначена в розписці. Тому суд вважає те, що в розписці зазначена ця сума в доларовому еквіваленті на час її написання, не свідчить про те, що борг повинен також стягуватися в доларовому еквіваленті, оскільки в розписці чітко зазначено, що [PERSON] отримала грошову суму у розмірі 840050 грн. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що сума коштів за цією розпискою вже стягнута рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2017 року, яке набрало законної сили 24.01.2018 року, оскільки по-перше, ця розписка не була предметом судового розгляду при розгляді тієї справи, не досліджувалося судом, оригінал розписки суду не надавався. По-друге, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2017 року було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 570 ЦК України, як авансові платежі, в даному випадку, встановлено, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики. Хибними є твердження представника відповідача про те, що позивач не мав достатнього майнового стану, який дозволяв йому надати в борг таку велику суму, оскільки відповідно до довідок про його місячні доходи, вони дійсно є невеликими. Але представником позивача відповідно до ст. 81 ЦПК України надані належні письмові докази для доведення платоспроможності та достатнього майнового стану позивача, а саме: правовстановлюючі документи на майно (рухоме, нерухоме, кошти), власником яких є [PERSON], що повністю спростовує доводи представника відповідача про несплатоспроможність позивача. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно із ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов"язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в гшіузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом не встановлено, законних підстав для відмови у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 27000 гривень, оскільки вони є документально підтвердженими, а саме: договором про надання правової допомоги №28/2018, актом завершення етапу робіт за договором на надання правової допомоги від 16.01.2019 року, актом прийому передачі виконаних робіт/послуг (правничих) від 15.02.2019 р. в якому наведено розрахунок вартості послуг адвоката з урахуванням часу витраченого ним, а також квитанцією до прибуткового касового ордеру на суму 7600 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру на суму 3200 грн. (підтверджено також меморіальним ордером від 11.12.2018 р.) квитанцією до прибуткового касового ордеру на суму 10400 грн. (підтверджено також меморіальним ордером від 03.12.2018 р.) та квитанцією до прибуткового касового ордеру на суму 7000 грн. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial