Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому просила суд визначити місце проживання дочки [PERSON], [INFO], з нею, [PERSON], за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 січня 2006 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого народилась дитина, донька [PERSON], [INFO]. З 2012 року спільне життя між нею та відповідачем припинене, на даний час вона проживає разом з донькою окремо. Матеріально відповідач практично не допомагає, не цікавиться, що потрібно дитині. Вона з дитиною змушена проживати у кімнаті в гуртожитку, не зважаючи на те, що з відповідачем вони спільно придбали трикімнатну квартиру у м.Луганськ, яку він здає в оренду. Згоди про утримання дитини між ними не досягнуто. Дитина не хоче йти до батька, так як він нею не займається, а відвозить до своєї матері у м.Антрацит. [PERSON] може без дозволу забрати дитину, що психологічно травмує доньку. У зв'язку з цим вона змушена звернутись до суду із даним позовом. В судове засідання сторони та представники третіх осіб не з'явились. Від представника позивача надійшла письмова заява, відповідно до якої він просив справу розглядати без його участі та без участі позивача. На задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Причини неявки відповідача суду невідомі. Про дату, місце та час судових засідань він повідомлявся завчасно, належним чином, у відповідності із п. 19 Перехідних положень ЦПК України, шляхом розміщення повісток про виклик на офіційному веб-порталі «Судова влада України» на сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду не повідомив. Від Органу опіки та піклування Сватівської міської ради та Органу опіки та піклування Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області надійшли письмові заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч.3 ст.211, ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.12.2011 року, виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області (а.с.6). Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.5). Згідно довідки від 04.12.2017 року №10/242, виданої ВП «Укрндівуглезабезпечення» ДП «НТЦ «Вуглеінновація», [PERSON] працює у Відокремленому підрозділі «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут по збагаченню та брикетуванню вугілля» Державного підприємтсва «Науково-технічний центр «Вуглеінновація» на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу опробування, дослідження, збагачення і стандартизації вугілля (а.с.13). Відповідно до характеристики з місця роботи, [PERSON] за час роботи проявила себе як грамотний фахівець, постійно підвищує свій професійний рівень, дисциплінарних стягнень не має. [PERSON] ініціативна, стресостійка, доброзичлива, користується повагою та симпатією в колективі (а.с.14). Як вбачається з наданих позивачем фотокарток з місця проживання, дитина забезпечена всім необхідним для життя, для її виховання створені всі умови (а.с.32-37). Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час розгляду справи судом письмовий висновок щодо розв'язання спору мав бути поданий Органом опіки та піклування Троїцької районної державної адміністрації, однак як вбачається з наданої відповіді, надати письмовий висновок третя особа не має можливості, оскільки дитина, [PERSON], [INFO], не зареєстрована та не проживає на території Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області, а зареєстрована та проживає у м.Луганськ (а.с.93). За таких обставин, оскільки за місцем проживання дитини неможливо залучити орган опіки та піклування для надання письмового висновку для розв'язання спору, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи по суті за відсутності відповідного висновку Органу опіки та піклування. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, враховуючи ситуацію, що склалася між сторонами та з дитиною. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], повинно бути визначено місце проживання її матері [PERSON], оскільки батьки дитини проживають окремо, згоди щодо утримання дитини між ними не досягнуто, позивач має всі необхідні умови для забезпечення відповідних умов для життя дитини, а також відсутні підстави для розлучення дитини з матір'ю. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн, що підтверджується квитанцією від 11.12.2017 року (а.с.1). За таких обставин, зважаючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved