Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

До Корецького районного суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], Корецької міської ради, виконавчого комітету Корецької міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, визнання недійсним ордера та скасування свідоцтв про право власності на квартиру. В обґрунтування позову посилається на те, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] проживав з народження. [INFO] помер батько позивача - [PERSON], [INFO] помер і брат позивача - [PERSON]. Після їх смерті [PERSON] утримував квартиру. Однак відповідачі, діти померлого брата - [PERSON] та [PERSON] переоформили вказану квартиру на себе, зокрема, їх 19 жовтня 2016 року рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради № 163 поставлено на квартирний облік; видано ордер на отримання житла; 11 листопада 2016 року рішенням Корецької міської ради № 405 відповідачам надано дозвіл на приватизацію цієї квартири у спільну часткову власність; 18 лютого 2017 року за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру на праві спільної часткової власності по 1/2 частки. Вказане право власності зареєстрвоано на підставі свідоцтва про право власності від 16 грудня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Корецької міської ради. Вважає, що його права як наймача було порушено, оскільки він проживав у спірній квартирі, здійснював платежі, проводив ремонтні роботи, здійснював поліпшення стану літньої кухні, хоч і не був зареєстрований. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити. Представник відповідачів та відповідачі в судовому засіданні просили суд відмовити у зпдоволенні позову, оскільки вважають свої дії та дії міської ради правомірними. Представник Корецької міської ради Рівненської області та виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області в судове засідання не з'явилась. На адресу суду подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, на підставі мотивів, викладених у відзиві. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши подані матеріали, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відповідно до ст.ст.1216-1223 ЦК України, відкрилась спадщина на все належне йому майно. [PERSON] протягом шести місяців з часу відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, на час відкриття спадщини із спадкодавцем постійно не проживав. Тобто, з огляду на ч.1 ст.1272 ЦК України позивач вважається таким, що не прийняв спадщину. Вказане підтверджується рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29 травня 2017 року, яке набрало законної сили 24 червня 2017 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] помер [PERSON], брат позивача та батько відповідачів - [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відповідно до рішення Корецької міської ради № 152 від 20 жовтня 2006 року входить до переліку об'єктів комунальної власності м.Корець. Рішенням Корецької міської ради № 163 від 19 жовтня 2016 року, на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 29 вересня 2016 року, поставлено на квартирний облік в загальну чергу та видано їм ордери на отримання житла, що знаходиться в [ADDRESS] Рішенням Корецької міської ради від 11 листопада 2016 року № 405, на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] від 07 листопада 2016 року, надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на приватизацію квартири в [ADDRESS] у спільну часткову власність. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 грудня 2016 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 129666793 від 04 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної часткової власності по 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.15,51 ЖК України до повноважень виконавчих органів міських рад належить управління майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, в т.ч. житловим фондом; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду комунальної власності, видача ордерів на жилі приміщення тощо. Згідно з ст.31 ЖК України право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду мають громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Відповідно до ст.56 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що ордер Корецькою міською радою відповідачам було надано правомірно. Отже, оскільки не підлягає до задоволення вимога [PERSON] про визнання недійсним ордеру, то не можуть бути задоволеними і похідні від неї інші вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Корецької міської ради щодо приватизації у спільну часткову власність; визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей закон закріплює поняття приватизації, об'єкти та способи приватизації, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло. Законом також врегульовані права і обов'язки наймачів і власників, проведення приватизації і оформлення права власності, використання одержаних коштів, утримання приватизованих квартир, сплати податку на житло та соціальний захист населення при приватизації. До об'єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: а) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; б) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно п. З ст.8 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду передача квартири (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня надходження заяви громадянина. Положеннями ст. 65 ЖК України передбачено право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення. Зокрема, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Згідно ст. 65-1 Житлового кодексу України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Щодо порушення прав позивача, як наймача, то суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до відповіді Новокорецької сільської ради від 11 жовтня 2018 року № 308, в якій вказано, що адреса реєстрації та адреса місця проживання [PERSON] з 11 червня 2012 року по даний час є [ADDRESS] Згідно відповіді Управління соціального захисту населення Корецької РДА № 05-24/2611/18 від 22.10.2018 року було встановлено, що сім'я [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення та отримувала житлову субсидію призначену відповідно до Постанови КМУ від 21.10.1995 №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» з вересня 2015 року по квітень 2018 року. Зазначена адресна допомога призначалася на домогосподарство, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на сім'ю, що складається з трьох осіб: [PERSON] ([INFO].), [PERSON] ([INFO].), [PERSON] ([INFO]). Факт призначення субсидії для сім'ї позивача з вересня 2015 року, беззаперечно доказує те, що станом на [INFO], тобто момент смерті брата позивача [PERSON], позивач не проживав однією сім'єю з братом, що підтверджує відсутність порушеного права у позивача, яке потребує судового захисту. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішеннями Корецької міської ради порушуються його права та інтереси, зокрема порушено право на визнання позивача наймачем квартири. Зважаючи на викладені обставини та ст.4, 16 ЦПК України, які передбачають, що звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ТІПК України). Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1, ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] не проживав у квартирі з 2008 року, тобто не був членом сім'ї наймача квартири, то відповідно його право щодо користування квартирою порушено не було. Відсутність права на позов тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тому суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed