Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями розташованому по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Сатиївської сільської ради від 26 січня 2001 року №2. З 10 липня 1998 року у цьому ж будинку зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] . Однак, після свого одруження син став проживати за місцем проживання своєї дружини в с.Тушебин Млинівського району Рівненської області і фактично не проживає за місцем реєстрації з 2002 року. Це підтверджується актом комісії Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 28 листопада 2018 року, довідкою Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 20 лютого 2018 року №03-15/204 та наданою на адвокатський запит інформацією Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області за №03-11/58 від 23 січня 2018 року. Вже понад 16 років вони з сином спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані, спільних прав і обов`язків щодо ведення господарства, утримання та облаштування житлового будинку, оплати комунальних послуг та інших прав, обов`язків та інтересів, як члени однієї сім`ї, не мають. Вона є пенсіонером, проживає з дочкою, яка не працевлаштована через відсутність роботи та двома неповнолітніми внуками, тому намагається зберегти та заощадити грошові кошти необхідні для проживання сім`ї і утримання житлового будинку у якому проживають. Реєстрація відповідача в її будинку впливає на розмір отримуваною нею субсидії на комунальні послуги. Відтак вона змушена сплачувати за електроенергію та газ грошові кошти у більших розмірах ніж могла б у тому випадку, коли б син був зареєстрований за своїм фактичним місцем проживання. Домовитися з сином про те, щоб він добровільно знявся з реєстрації і зареєструвався за своїм фактичним місцем проживання не вдалося. Відтак, небажання сина знятися з реєстрації з будинку, який їй належить на праві приватної власності, порушує її право власника щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном на власний розсуд. Вважає, що з часу фактичного проживання в с.Тушебин Млинівського району Рівненської області відповідач перестав бути членом нашої сім`ї в розумінні положень ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР та рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, а відтак вона має право на звернення до суду з позовом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, який належить їй на праві власності. Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 14.03.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням передано за підсудністю до Дубенського міськрайонного суду. Згідно ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18.04.2018 року відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній цивільній справі. 08.06.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого заявлений позов він не визнає з тих підстав, що фактично користується житловим будинком по [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В будинку знаходяться його особисті речі. Окрім того, житловий будинок був придбаний правлінням колгоспу «Зоря комунізму» Дубенського району і згідно запису по господарської книги № [NUMBER] за 1991-1995 роки Сатиївської сільської ради, особовий рахунок № [NUMBER] , рахується господарство колгоспника, головою якого був [PERSON] . Після смерті батька він звернувся до нотаріуса Другої Дубенської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та вважає, що прийняв у спадок частку майна, що належало його батькові на підставі спільної сумісної власності подружжя. Просить в позові відмовити. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 03.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Згідно ухвали суду від 28.01.2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - зупинено до вирішення та набрання законної сили рішення у справі №559/2445/18 за позовом [PERSON] дот [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до ухвали суду від 04 вересня 2020 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду на 26.10.2020, 13:30. Позивачка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю у кримінальному провадженні у Млинівському районному суді. Відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, у задоволенні позовупросить відмовити. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Суд вважає можливим розгляд справи провести за відсутності сторін, та вирішити позов по суті на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями розташованому по [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності, виданому на підставі рішення виконавчого комітету Сатиївської сільської ради 26 січня 2001 року №2, зареєстроване в державному комунальному малому підприємстві «Архітектор», записане в реєстрову книгу №1 за реєстровим номером 111-111 від 24 травня 2002 року (а.с. 5). Згідно інформації Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області за №03-11/58 від 23 січня 2018 року, [PERSON] є власником вищевказаного житлового будинку (а.с. 8). В акті, складеному комісією Сатиївської сільської ради 28.11.2017, зазначено, що при огляді житлового будинку по [ADDRESS] , особистих речей та іншого майна [PERSON] не виявлено (а.с. 6). Згідно інформаційної довідки № 13 від 12.03.2018, наданої Млинівською селищною радою Рівненської області, [PERSON] дійсно проживає без реєстрації в сім`ї дружини [PERSON] (в господарстві тещі [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 29.05.2020 (справа № 559/2445/18) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, задоволено. Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/8 частину житлового будинку загальною площею 59, 7 метра квадратних та житловою площею 42, 2 метра квадратних з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 07.08.2020 (а.с. 71-74). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222323981 від 02.09.2020, [PERSON] є власником 1/8 частини житлового будинку на [ADDRESS] (а.с. 75). Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Оскільки [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/8 частина житлового будинку по [ADDRESS] , позовні вимоги [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Згідно зі ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed