Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом в якому просить: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 липня 1990 року відділом ЗАГС Сарненського райвиконкому Ровенської області, актовий запис №125; - визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; - припинити право власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14 липня 1990 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу у них народилась дитина [PERSON] , 2007 року народження. Спільне життя у неї з чоловіком не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Шлюбні відносини у них припинилися в 2017 році. З вини обох сторін сумісне життя та збереження сім`ї стало неможливим, тому строк для примирення позивач просить не надавати. В період перебування у шлюбі позивачем була придбана за договором купівлі-продажу квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана за власні кошти позивача, а також кошти, які надала їй її мати. На цій підставі позивач вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] повинна належати їй на праві особистої приватної власності. Позивач в судове засідання не з`явилась, була повідомлена про час та місце судового розгляду справи, надала суду клопотання, в якому просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув, був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, проти задоволення позову не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності, про що надала суду відповідну заяву. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в шлюбі, який зареєстровано 14 липня 1990 року відділом ЗАГС Сарненського райвиконкому Ровенської області, актовий запис №125 (а.с.13). Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Сім`я розпалася і її збереження неможливо, тому, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, сторони подружні відносини припинили, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких обставинах суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечить її інтересам, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. При цьому суд бере до уваги правові норми, встановлені, ст.ст.24,56 СК України щодо добровільності шлюбу та права кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до статті 60 СК України основою майнових відносин Заподружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За період перебування в шлюбі позивачем [PERSON] за власні кошти була придбана за договором купівлі-продажу квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-17). Згідно ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя «від 21 грудня 2007року №11 (надалі - Постанова), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ в пп.23, 24 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Ст.57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Враховуючи викладене,

Outcome: approved