Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про поділ майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивачка та представник позивача позов підтримали з мотивів викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача позов не визнали, заперечили з приводу його задоволення. Вислухавши пояснення сторін по справі, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 19.07.2003 року. Згідно із заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 29.07.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.01.2005 р. у шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON], 12.2004 року народження. Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.09.2010 року трьохкімнатна квартира [ADDRESS] належить [PERSON], на праві приватної власності частка якої складає 1/2, та [PERSON] на праві приватної власності частка якого складає 1/2. Відповідно до договору №03/11 про пайову участь у будівництві 40-квартирного житлового будинку в м-рні Каскад м.Івано-Франківська укладеного між ТзОВ «ЛМН Сервіс», в особі директора [PERSON] та [PERSON] Однак згідно із довідкою №26/11 від 26.11.2012 року виданою на ім'я [PERSON] договір «Про пайову участь» №03/11 від 09.11.2005 року розірвано. Сплачена вартість квартири повернула інвестору 100%. Відповідно до розписки від 01.07.2008 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.32) [PERSON] прийняв подарунок 33 000 гривень від свого батька [PERSON] для оплати коштів за квартири, яка будується «ЛМН Сервіс». Відповідно до розписки від 21.10.2007 року копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.41) [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 19 000 Доларів США для оплати за неї вартості квартири згідно Договору №15/01 від 05.01.2006 р. Згідно із розпискою від 11.10.2009 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.33) [PERSON] прийняв подарунок 16 000 гривень від свого батька [PERSON] для оплати коштів за квартири, яка будується «ЛМН Сервіс». Суд критично оцінює представлені розписки про дарування батьком синові грошових коштів, оскільки вони оформлені в простій письмовій формі, враховує родинні стосунки між ними та вважає, що вони представлені з метою позбавлення права власності позивачки на майно, яке придбано під час шлюбу. 05 січня 2006 року між ТзОВ «ЛММ Сервіс» в особі директора [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладено договір №15/01 про пайову участь у будівництві житлового будинку по вул.Симоненка в м.Івано-Франківськ. Відповідно до акту приймання-передачі квартири №47 в багатоквартирному житловому будинку із закладами громадського призначення (1-ша черга) по [ADDRESS] ТзОВ «ЛММ Сервіс», в особі директора [PERSON] згідно договору №15/01 від 10.01.2006 року передає, а громадяни [PERSON], [PERSON] приймають у власність трьохкімнатну квартиру за №47, загальною площею 82,0 кв.м. четвертий поверх. Згідно із довідкою ТзОВ «ЛМН Сервіс» від 17.10.2011 року №665 загальна сума внесених інвесторами [PERSON] та [PERSON] у будівництво багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] за Договором №15/01 від 05.01.2006 року на квартру №47 загальною площею 82,0 м.кв. становить 181 969 грн. 03 коп. Частки у праві власності за погодженням сторін визнано рівними. Положенням ч. З ст. 368 Цивільного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. ч. 1,4 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 19.07.2003 року, заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 29.07.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.09.2010 року 1/2 частина трьохкімнатної квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про драво на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з»ясуваню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями сторін по справі, за час шлюбу [PERSON] набув права власності на 1/2 частину квартири, що по [ADDRESS] відповідно до договору №15/01 від 05.01.2006 року яка належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] Таким чином за час спільного перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуто майно, яке складається з 1/2 частини квартири, що по [ADDRESS], що є спірним майном. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, за правилами ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст.. 316 Цивільного кодексу України ,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ст. 317 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Договору №15/01 від 05.01.2006 року належить 1/2 частки трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено положеннями ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В разі порушення права власності, згідно з положеннями ст.386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України . Отже, враховуючи наведене, судом встановлено, що [PERSON] належить право власності на 1/2 частки трьохкімнатної квартири [ADDRESS], яка правомірно набута нею на підставі вищевказаного договору про дольову участь у будівництві будинку. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати за [PERSON], право власності на 14 частину нерухомого майна - квартиру по [ADDRESS], а також визнати за [PERSON] право власності на 14 частину нерухомого майна - квартиру по [ADDRESS], оскільки [PERSON] набув права власності на 1/2 частину квартири по [ADDRESS] за час перебування в шлюбі. Згідно ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: partial