Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що 05.12.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Великобурлуцького районного управління юстиції, актовий запис № 56. Від шлюбу в них народилися дві дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] . Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2015 року. В даний час неповнолітні діти проживають з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що неповнолітні діти повинні проживати з нею, так як це відповідає інтересам дітей, у зв"язку з чим позивач звернулась до суду для визначення місця проживання дітей. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкові від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей в порядку загального позовного провадження та призначена підготовче судове засідання. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить проводити судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в певному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, через канцелярію надав заяву, в якій просить проводити судове засідання без його участі,позов визнав та пояснив, що не заперечує проти визначення місця проживання дітей з матір`ю. Третя особа служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належнич чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке повернулося на адресу суду, як отримане. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних обставин. Судом встановлено, що позивач та відповідач 05.12.2007 року уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Великобурлуцького районного управління юстиції, актовий запис № 56. Від шлюбу у сторін народилися дві дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] . Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2015 року. В даний час неповнолітні діти проживають з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . З моменту розірвання шлюбу з відповідачем, діти проживають разом з матір`ю [PERSON] . Позивач забезпечує та виховує дітей. Надала їм належні умови проживання та розвитку. На даний час діти ходять в школу за місцем проживання, навчаються добре. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що неповнолітні діти сторін після розірвання шлюбу батьків, проживають з матір`ю, остання приділяє більше уваги вихованню дітей, вони перебувають на повному утриманні та вихованні матері, та врахувавши, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] з матір`ю [PERSON] . Враховуючи рівень матеріального забезпечення позивача, ставлення до дітей, створення позивачем належних умов для їх проживання, виховання та розвитку, вік дітей , прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з позивачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 12, 76, 206,263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 157, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: approved