Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 09.08.2017 року інспектор Управління патрульної поліції в м. Івано-Франківськ Павлюк Тарас Михайлович (далі - інспектор) виніс постанову серія АР № 371227 про накладення адмінстягнення по справі про адмінправопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. На нього накладено штраф за ч.1 ст.122 КУпАП в розмірі 255 грн. Відповідно до вищезазначеної постанови, його притягнуто до відповідальності за те, що він, нібито, 09.08.2017 року зупинився не у встановленому місці в м. Івано-Франківську, керуючи автомобілем БМВ д.н.з. [NUMBER] , чим на думку інспектора порушив Правила дорожнього руху (далі - ПДР). Насправді ПДР він не порушував, тому що не зупинявся у вказаному місці, а лише хотів зупинитися. Не можна притягати у правовій державі (ст. 1 Конституції) громадян за замах на правопорушення. Коли він під`їхав до бордюру, то побачив жовту розмітку, тому і не зупинився, а поїхав далі попередньо пропустивши транспортні засоби, що рухалися за ним. Інспектор проїхав уперед десь 200 м розвернувся і зупинив його за 50 м від того місця, де на його думку він міг зупинитися. Інспектор не розрізняє поняття замах на правопорушення і закінчене правопорушення, що є за своєю юридичною природою різними дефініціями. Очевидно лейтенант не мав належної освіти та кваліфікації, тому і вирішив, що має право узурпувати владу та визнавати громадян винними «без суду та слідства». Такими своїми діями інспектор порушив ст.124 Конституції. Інспектор вирішив узурпувати владу суду та здійснювати правосуддя прямо на дорозі. 18.08.2017 року він звернувся з позовом до Галицького райсуду проти інспектора та просив визнати незаконною та скасувати постанову від 09.08.2017 про притягнення його до адмінвідповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП про накладення 255 грн. штрафу й закрити провадження у справі. 18.08.2017 року Галицький райсуд виніс ухвалу про відкриття провадження у справі № 341/1210/17. 30.10.2017 року Галицький райсуд виніс постанову з резолютивною частиною такого змісту: «Позов задовольнити. Постанову інспектора роти 1 батальйону УПП в м. Івано-Франківську л. п. Павлюка Т.М. серії АР № 371227 від 09.08.2017 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень на [PERSON] - скасувати. Провадження у справі про адімінстративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно [PERSON] закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.» У не встановлену дату інспектор подав апеляційну скаргу на цю постанову до Львівського апеляційного адміністративного суду (далі - ЛААС). 07.12.2017, т.в.о. начальника відділу адміністративної практики департаменту патрульної поліції управління ПП у місті Івано-Франківську капітан поліції І.Г.Слободян звернувся з листом № 6830/4120-2017 до начальника державної виконавчої служби Галицького РУЮ (далі - ДВС) про те, щоб він примусово виконав постанову серія АР № 371227 у порядку ст.308 КУпАП та стягнув з нього подвійну суму штрафу. Відповідно до ст.308 КУпАП поліція хотіла стягнути з нього штраф у подвійному розмірі 510 грн. (255*2=510) через виконавчу службу, наперед знаючи про те, що він подав позов на постанову інспектора від 09.08.2017 та є постанова Галицького райсуду від 30.11.17 про задоволення його позову. Тобто, поліція проявила повний цинізм та неповагу до нього, як до громадянина України (ст.3 Конституції), тому що знала, що його позов задоволений судом 30.11.2017 і він ніяких п`ятнадцять днів не пропускав, щоб сплатити штраф, тому що впродовж 10 днів оскаржив постанову інспектора. Підстав звертатися до ДВС не було у працівників поліції. 25.01.2018, JIAAC виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження. Таким чином постанова Галицького райсуду від 30.11.17 набрала законної сили 25.01.18 і про це вказано на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, що є у публічному доступі: http:: vvww.reyestr.court. gov.ua/Review/70019577 Отже, у випадку порушення деліктного зобов`язання цивільне законодавство (ч.І ст.1174 ЦК), передбачає презумпцію вини правопорушника. Тому він не повинен доводити наявність вини працівників поліції, їх вина презюмується. Від того, що інспектор поліції виніс незаконну постанову від 09.08.2017, а потім капітан поліції І .Г.Слободян , як т.в.о. начальника відділу адміністративної практики департаменту патрульної поліції управління ПП у місті Івано-Франківську звернувся з листом № 6830/4120-2017 від 07.12.17 до ДВС про стягнення з нього подвійної суми штрафу, - йому була заподіяна моральна шкода. Його страждання полягають в тому, що неправомірні дії працівників поліції знайшли відображення в його свідомості в формі відчуття (фізичні страждання) і уявлення (моральні страждання) та викликали певну психічну реакцію. Зокрема переживання, змістом якого є його страх, сором, приниження та інший несприятливий у психічному аспекті стан. Неправомірні діяння поліції викликало в нього моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я. Оскільки чинне законодавство визначає здоров`я як стан повного фізичного, душевного й соціального благополуччя, а не лише відсутність хвороб і фізичних дефектів, то неправомірні діяння працівників поліції позбавило його, щонайменше, одного з цих елементів. Тому, відсутність душевного або соціального благополуччя є ушкодженням здоров`я. Він вже два роки переживає аби поліція його знову не стримала та знову незаконно не оштрафувала або взагалі заочно оштрафувала та направила документи в ДВС, а я маю виправдовуватись. Він отримав моральну шкоду, а це втрати немайнового характеру, що виникли внаслідок душевних, психічних страждань, заподіяних порушенням законних прав неправомірними діями працівників поліції, що призвели до приниження честі, гідності, репутації, ушкодження здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення спілкування із оточуючими людьми, вимушених змін або обмежень у виборі активної діяльності, звичайного кола спілкування та інших негативних наслідків. Поліція порушила його моральну рівність перед іншими людьми. За заподіяну йому моральну шкоду має відповідати поліція, як юридична особа у якої за трудовим договором працюють чи працювали Павлюк Т. та Слободян І. і суд має покласти на неї невигідні майнові наслідки, пов`язані із застосуванням санкцій у грошовій формі на його користь. Відповідальність за заподіяну йому моральну шкоду настає за наявності такого складу правопорушення. Моральна шкода полягає в тому, що він зазнав наявних негативних змін у психічній сфері внаслідок усвідомлення факту порушення його прав, що завдало йому душевних, психічних та фізичних страждань. При встановленні факту заподіяння моральної шкоди суду необхідно керуватися критеріями загальнолюдських цінностей. З одного боку, це критерії, що визначають мої суб`єктивні відчуття, а саме: честь, гідність, авторитет, репутація. З іншого, це критерії, що характеризують зовнішній прояв наслідків порушення прав, і саме тут моральна шкода виявляється в порушенні звичайного для мене способу життя, в реальній втраті мною можливості нормально спілкуватися з оточуючими (співробітниками, друзями, знайомими, рідними, які знають, що в мене зупинила поліція і я судився, а потім їхав у ДВС щось доказував та розказував і може так все і було нею задумано), жити повноцінним життям, що спричинено порушенням його прав. Мене вже більше, як два роки гризе думка, що будь-який працівник поліції від рядового до капітана може зупинити його на дорозі та винести постанову про накладення штрафу за мниме порушення, якого не було, а потім з`ясується, що він маю йти до суду та у ДВС щось доказувати та розказувати. І ці всі збитки на численні проїзди та переїзди до суду та у ДВС має нести він і крім цього потім ще з`ясується, що вже після винесення постанови Галицького райсуду від 30.11.2017 його і далі переслідують сплатою штрафу у подвійному розмірі. А він повинен не тільки їхати до суду, а переживати аби ДВС з нього не стягнула подвійну суму штрафу плюс витрати виконавчого провадження та плюс виконавчий збір. Згідно закону моральна шкода вважається заподіяною внаслідок порушення прав, визначених у постанові Галицького райсуду від 30.11.17, якщо поліцією не доведено інше. Протиправність діяння - полягає в невиконанні поліцією своїх обов`язків щодо забезпечення його законних конституційних прав та винесення постанови від 09.08.2017, яка потім була скасована судом і скерування не чинної постанови у ДВС 07.12.2017, а також у порушенні нею його законних прав. Замість того, щоб тверезо проаналізувати чи є правопорушення чи немає поліція керується власною свідомістю, яка не підкріплена доказами. Причинний зв`язок між моральною шкодою і протиправним діянням поліції полягає в тому, що саме винесення незаконної постанови від 09.08.2017 та направлення її до ДВС (уже скасовану) спричинили настання моральної шкоди у вигляді моральних страждань. Оцінюючи заподіяну моральну шкоду у розмірі 117 466,66 грн., він виходить з того, що його душевні страждання стосувались і були направлені на справедливість та на надію, що у них правова держава (ст.1 Конституції) та Конституція це не „кусок паперу", цю надію на справедливість я втратив, з намаганням поліцією «вмити руки» та винести незаконну постанову. З такою втраченою надією він живе більше двох років. Оцінюючи моральну шкоду у розмірі 117 466,66 грн. він виходить з позиції законодавця щодо мінімального відшкодування моральної шкоди у цій сумі, оскільки відповідно до ч. 1 та підпункту 5 пункту 1 4.2 ст.4 закону «Про судовий збір» мінімальний судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: Оскільки постанова Галицького райсуду від 30.11.2017 у справі № 341/1210/17 вступила у силу 25.01.2018, після відмови відкрити апеляційне провадження ЛAAC, то право позивача було порушено у 2018 році. Отже, законодавець встановив таку пропорцію: 1762 грн. (прожитковий мінімум на 1 січня 2018 р.) - 1,5 % як X (ікс), а саме мінімальна моральна шкода - 100 %. Для того, щоб визначити мінімальну моральну шкоду та мінімальну ціну позову, а саме X (ікс) треба: 1762 грн. (прожитковий мінімум на 1 січня) помножити на 100 % і розділити на 1,5 % і це до¬рівнює: 117466,66 грн. (1782*100/1,5=117466,66). Тобто, якщо позивач хоче стягнути 200 000 грн. моральної шкоди, то він має сплатити 3000 грн. (200000*1,5/100=3000), а сенсу стягувати менше, як 117466,66 грн. немає, підстав, тому що ставка судового збору із позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлюється у розмірі - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, логіка розрахунків законодавця зрозуміла - найменша ціна позову про відшкодування моральної шкоди у 2018 році становить 117466,66 грн. (це мінімальна ціна позову), бо за це сплачується судовий збір у розмірі 1762 грн. (мінімальний прожитковий мінімум). В противному випадку логіка законодавця була би направлена проти людей, а це порушення ст. 1 та 3 Конституції, бо отримати 2000 грн. моральної шкоди і заплатити майже такий самий судовий збір (1762 грн.) нелогічно та суперечить здоровому глузду. Максимальної суми відшкодування шкоди законодавець не встановив, проте у Сполучених штатах Америки є методика розрахунку згідно якої, життя людини коштує 7,9 млн. доларів. Отже, максимальна моральна шкода за втрату життя становить 225 466 000 грн. (7900000*28,54=225466000). Де 28,54 грн. це курс одного долара США станом на день вступу у законну силу постанови Галицького райсуду, а саме 25.01.2018. Інформація про курс долара станом на 25.01.18 є загальновідомою і її не треба доказувати (ч.3 ст.82 ЦПК) та вказана на сайті https ://tables.finance.ua/ua/currency/official/-/1/2018/01/25, а також на сайті Національного банку. Він вимагаю тільки 117466,66 грн., що становить лише 0,5 % (пів процента) від втрати життя та є цілком логічним розрахунком моїх переживань (117466,66*100/225466000=0,52). Окрім того, він виходить з того, що негативне відношення до нього поліції, як до потенційного злочинця, а не як до учасника господарських відносин спричинило в ньому переоцінку цінностей, які він проніс через усе життя по відношенню до виконання законів. Він розчарувався в справедливості. В такій нібито правовій державі, де працівник поліції, з порушенням ст.55, 62, 63, 124 Конституції, без дотримання презумпції невинності, без визначення суспільно- небезпечності діяння, без суспільно-небезпечних наслідків винесе постанову про накладення штрафу і буде таким. Оскільки метою відшкодування заподіяної моральної шкоди є зменшення тяжких для нього наслідків, то право вибору форми відшкодування належить йому, і саме він визначає ту форму, яка максимально загладить негативні зміни в його психічній сфері, а тому вважаю за доцільне стягнути з поліції 117466,66 грн., як грошову форму відшкодування. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, він виходить з того, що його моральні страждання були направлені на втрату конституційних прав, які ніколи не повернути. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву вказавши, що вважають, що вимоги позивача є безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 09.08.2017 інспектор УПП в Івано-Франківській області лейтенант поліції Павлюк Т. М. , під час несення служби виявив порушення ПДР України вчинюване позивачем, подальшому розглянув адміністративну справу за результатами якої прийняв рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності шляхом складання постанови серії АР № 371227 . Будучи незгідним з рішенням інспектора позивач 18.08.2017 звернувся з позовом до Галицького районного суду та за результатами розгляду справи судом 30.10.2017 винесено постанову відповідно до якої постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності серії АР № 371227 скасовано, а провадження закрито. Будь-яких інших рішень судом не постановлено, зокрема визнання дій інспектора неправомірними. На вище вказане рішення, представником УПП в Івано-Франківській області подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду. Відповідно до ст.308 КУпАП оскільки штраф не сплачений у строк встановлений статтею 307 КУпАП, відділом адміністративної практики УПП в Івано-Франківській області 07.12.2017 постанову серії АР № 371227 направлено до органу державної виконавчої служби. За результатами розгляду органом ДВС матеріалів щодо позивача, 07.02.2018 прийнято рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження №ВП 55711579, відтак будь - яких матеріально - правових наслідків у відношенні позивача з моменту складання постанови про порушення ПДР до прийняття рішення ДВС не настало. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Підставою на яку для відшкодування моральної шкоди посилається позивач є ніби - то протиправна діяльність інспектора відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Слободяна І.Г., відтак відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Окрему увагу суду звертає на те, що відповідно до вимог ЦК шкода відшкодовується у випадку вчинення неправомірних дій та настання матеріальних наслідків. Така правова позиція висловлена у численних рішеннях ВСУ зокрема у справі №6-440цс16 від 25.05.2016. На даний час жодного рішення чи ухвали суду щодо кваліфікації дій працівників УПП в Івано-Франківській області не існує. За результатами розгляду справи №341/1210/17 Галицьким районним судом скасовано постанову серії АР № 371227, а провадження щодо позивача закрито. Дії інспектора неправомірними не визнано. Львівським апеляційним адміністративним судом 25.01.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження, відтак рішення суду першої інстанції є чинним. Відповідно до рішення Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, 07.02.18 відмовлено у відкритті виконавчого провадження № ВП 55711579. Відтак жодних матеріально-правових наслідків у відношенні позивача не настало. Більше того позиція позивача про те, що він їздив до органів ДВС та «щось доказував та розказував» не відповідає дійсності. Оскільки рішення про відмову у відкритті провадження приймається без особи боржника та без повідомлення. З матеріалів позову вбачається, що між позивачем та відповідачем наявний публічно-правовий спір, розгляд якого здійснюється за правилами адміністративного судочинства. Враховуючи, що позовна заява подана до суду 30.08.2019, позивачем у даному проваджені пропущено строк звернення до суду та більш того позовна заява подана з порушенням правил юрисдикції. Позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що відзив у деяких місцях підтверджує позов, тобто відповідач визнав (ч.1 ст.82 ЦПК), що постанова від 09.08.2017 інспектора Управління патрульної поліції в м. Івано-Франківськ лейтенанта поліції Павлюка Тараса Михайловича (далі - інспектор) серія АР № 371227 про накладення адмінстягнення по справі про адмінправопорушення скасована постановою Галицького райсуду 30.11.2017 у справі № 341/1210/17. Також відповідач визнав, що їхній працівник інспектор Павлюк Тарас Михайлович (якого пізніше звільнили) був не згідний із цією постановою суду, тому подав апеляційну скаргу. 25.01.2018, Львівський апеляційний адміністративний суд (далі - ЛААС) виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження. Таким чином постанова Галицького райсуду від 30.11.17 набрала законної сили 25.01.2018 і про це вказано на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, що є у публічному доступі: http://www.revestr.court.gov.ua/Review/70019577. Також відповідач визнав, що інший працівник поліції, а саме т.в.о. начальника відділу адміністративної практики департаменту патрульної поліції управління ПП у місті Івано-Франківську капітан поліції І.Г.Слободян 07.12.2017 звернувся з листом № 6830/4120-2017 до начальника державної виконавчої служби Галицького РУЮ (далі - ДВС) про те, щоб він примусово виконав постанову серія АР № 371227 у порядку ст.308 КУпАП та стягнув з нього подвійну суму штрафу. До посилання відповідача на Кодекс адміністративного судочинства (далі - КАСУ) про спір начебто публічно-правовий, то ця частина відзиву повністю не обґрунтована, помилки не може заслуговувати на увагу суду та суперечить судовій практиці Верховного суду з таких підстав. 03.04.2019, Верховний суд виніс ухвалу у справі № 461/303/15-ц (провадження № 61-41067св18) в якій навів таке обґрунтування правомірності застосування цивільного процесуального кодексу у аналогічних правовідносинах. При відшкодуванні моральної шкоди ВС виходив із норм ЦПК, а не КАСУ, тому посилання відповідача на якийсь строк давності у шість місяців повністю безпідставний та не підкріплений доказами. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача - Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.Причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 09.08.2017 року інспектором УПП в м. Івано-Франківськ Павлюк Т.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 371227, про те, що [PERSON] 09.08.2017 року о 14 год. 14 хв. по вул. Миколайчука, 19 керуючи транспортним засобом BMW д.н.з. [NUMBER] здійснив зупинку в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив р. 33 ПДР, тим самим скоїв правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, та застосовано до [PERSON] стягнення в розмірі 255 грн. (а.с. 4). 30.10.2017 року постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області постанову інспектора УПП в м. Івано-Франківську Павлюка Т.М. серії АР № 371227 від 09.08.2017 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. на [PERSON] скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 5-6). 07.12.2017 року УПП у м. Івано-Франківську на адресу начальника державної виконавчої служби Галицького РУЮ надіслано для примусового виконання у порядку ст.. 308 КУпАП постанову у справі про адміністративне правопорушення для стягнення з [PERSON] (а.с. 7). 25.01.2018 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою інспектора роти № 1 УПП в м. Івано-Франківськ Павлюка Т.М. на постанову Галицького районного суду від 30.10.2017 року у справі № 341/1210/17 за адміністративним позовом [PERSON] до інспектора роти № 1 батальйону УПП в м. Івано-Франківськ Павлюка Т.М. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини. Згідно ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Тобто притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Твердження представника відповідача про те, що між скасуванням постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та завданням йому моральної шкоди не має причинного зв`язку, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, скасування самої постанови про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Разом з тим, пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. За змістом пунктів 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і № 520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини « заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Позивач визначив розмір спричиненої йому моральної шкоди в сумі 117466,66 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує обставини заподіяння такої шкоди позивачу, зокрема, тривалість порушення його права та суть цього порушення, яке полягає у незаконному притягненні позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. З дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме з 09.08.2017 року і до дня постановлення Галицьким районним судом судового рішення від 30.10.2017 року про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 ч. 1 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення пройшло практично три місяці, а до дня постановлення ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження від 25.01.2018 року, пройшло п`ять місяців. Також суд враховує, що постановою Галицького районного суду від 30.10.2017 року було визнано протиправною та скасовано постанову інспектора поліції про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Протягом зазначеного часу позивач захищав свої порушені права в суді. Окрім того, постанову інспектора УПП в м. Івано-Франківськ від 09.08.2017 року було направлено до ДВС Галицького РУЮ для примусового виконання у порядку ст. 308 КУпАП, де позивачу також довелося відстоювати свої права. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому приходить до висновку про стягнення в користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку, що [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, слід задовольнити частково. Щодо твердження представника відповідача - Департаменту патрульної поліції, про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України - позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦПК України). За частинами третьою і четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивач про своє порушене право дізнався 09.08.2017 року, а до суду звернувся 30.08.2019 року, тобто в межах строку загальної позовної давності, тому позивач правомірно та в строк звернувся за захистом порушеного права. На підставі викладеного і

Outcome: partial