Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 27.10.2016 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги про визнання права власності у порядку спадкування за законом підтримав в повному обсязі та пояснив суду, що весь час проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . 45/100 частин вищевказаного будинку належали його батькам , батько хвостенко [PERSON] помер у [INFO], матір [PERSON] померла в [INFO]. У зв»язку з тим, що він вийшов на пенсію, а тарифи на сплату газу та електроенергії суттєво збільшені в державі, він став неспроможним сплачувати своєчасно за користування та вирішив оформити субсидію, але коли прийшов з документами до інстанції ,то з»ясувалося, що право власності на спадщину не оформлене. Він весь час вважав, що оскільки право на спадщину виникло за період дії ЦК України 1963 року, то було достатньо того факту, що він фактично прийняв спадщину. Про необізнаність з цього питання йому пояснив нотаріус при спробі оформити спадщину. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти позову не заперечувала, від своєї долі в спадщині після смерті батьків фактично відмовилася на момент смерті своїх батьків, бо за життя отримала житло. Пояснила, що позивач це її рідний брат, між ними добрі стійкі стосунки і вона в повному обсязі підтримує те, що сказав її брат в судовому засіданні. Судом роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються та суд розглядає заяву виключно в заявлених межах. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності ,суд приходить до наступного: Позивач [PERSON] народився [INFO], що підтверджується актовим записом №1575 від 01.10.1963 року, який виконано Дзержинським райбюро ЗАГС м. Харкова (арк..6). В графі « батько» актового запису вказано [PERSON], в графі «матір»вказано [PERSON]. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті № 8693 від 02.07.1990 року, який виконано Міським ЗАГС м. Харкова(арк..8) Матір позивача [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті №513 від [INFO] року ,який виконано Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану(арк..9) Відповідачка по справі [PERSON] без вказання по-батькові народилася [INFO] року, що підтверджується актовим записом №180 від 07.02.1958 року, який виконано Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 14.01.2014 року(повторно), в графі « батько» актового запису вказано [PERSON], в графі «матір»вказано [PERSON](арк..11) Відповідно до будинкової книги на домоволодіння позивач [PERSON] постійно мешкає та зареєстрований за адресою [ADDRESS](арк..12-16) . У відповідності з рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів віл 27.05.1980 року № 134/11(арк..7) правові документи на перебудовані будинку літер «А-1» та літер «Б-1» по [ADDRESS] було оформлено на [PERSON] та [PERSON], було проведено розділення домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] та вказано, що [PERSON] самостійно у 50-ті роки минулого сторіччя побудував разом з [PERSON] замість старих два нових будинки на земельній ділянці, яка виділена [PERSON] та замість побудов, які останній належали на праві власності. Також цим рішенням підтверджується, що обидва забудовники є синами [PERSON]. Рішенням Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 22.02.1984 року(арк..10), (яке набуло чинності) розглянуто спір між [PERSON] [PERSON],[PERSON] та [PERSON] ( матір»ю позивача). Рішенням суду вказано, що [PERSON] є донькою власниці [PERSON] та [PERSON] виділено по [ADDRESS] будинок літер «А-1», що становить 45/100 частин домоволодіння . Таким чином, суд приходить до висновку , що спадкова маса після смерті [PERSON] дорівнює 45/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Сторони в процесі пояснили суду, що їх батьки були люди в юридичному сенсі не обізнані, вважали, що рішенням суду від 22. 02.1984 року право власності за [PERSON] вже визнано і подальшої реєстрації не потребує . На підставі вимог ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені рішення суду яке набуло чинності, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті ж особи чи особа, відносно якої встановлені ці обставини. Таким чином, суд вважає, що обставини ,які встановлені судовим рішенням Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 22.02.1984 року(арк..10), а саме належність [PERSON] права власності на 45/100 частин домоволодіння літер «А-1» по [ADDRESS] є доведеною та додатковому доказуванню не підлягає. Правовідносини та обставини, які оспорені сторонами по справі, носять довготривалий характер, відносини по спадкуванню майна [PERSON] після смерті , спочатку батька [PERSON] в [INFO] , а потім матері [PERSON] в [INFO]. мали місце за період дії Цивільного Кодексу України 1963 року, бо Цивільний Кодекс України 2003 року вступив в силу тільки з 01.01.2004 року. Суд ураховує ті осбатвини, що за своє життя [PERSON] спільне майно з [PERSON] не ділив, факт належності їй 45/100 частин домоволодіння не оспорював. Таким чином, суд приходить до висновку, що треба використати норми матеріального права, які узгоджені Цивільним Кодексом України 1963 року і Цивільним Кодексом України 2003 року. Відповідно до ст.524 ЦК України 1963 року, та ст.1217 ЦК України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінене заповітом. Ні [PERSON],а ні [PERSON] за життя заповіту не укладалося. У відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти(у тому числі й усиновлені), другий з подружжя і батьки( усиновителі) померлого. До спадкоємців першої черги відносяться також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки й правнуки є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини не має в живих того з батьків, який був би спадкоємцем, вони спадкують в рівних частках у тій долі, яка б мала належати при спадкуванні за законом їхньому померлому батьку або матері. У відповідності до ст.530 ЦК України 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при наявності відмови від прийняття спадщини, а також у випадку, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, спадкують у рівних частках брати та сестри померлого, а також його дід та бабця померлого як з боку батька, так і з боку матері. У відповідності зі ст.531 ЦК України 1963 року до числа спадкоємців за законом відносяться непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менш чим один рік до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони спадкують у рівних частках зі спадкоємцями тієї черги ,яка притягається до спадкування. На підставі ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 2)якщо він подав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказаній в цій статті дії винні бути скоєні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності з пунктом 8 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» ,який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] та прийняття спадщини її сином [PERSON] відбулося на день відкриття спадщини, тобто [INFO] року Вирішуючи позови спадкоємців про право власності на жилий будинок (квартиру), його (її) поділ в натурі, а також питання, пов'язані з визначенням вартості будівель, судам слід враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що є в постанові від 4 жовтня 1991 р. N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" та в постанові від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] у відповідності з вимогами ст,549 ЦК України 1963 року На підставі ст.16 Цивільного Кодексу 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю". На підставі ст..1217 Цивільного Кодексу України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. На підставі ст..1268 ЦК України 2003 року спадкоємці, які постійно мешкали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються прийнявши ми спадщину, якщо під час строку, встановленого ст..1270 ЦК України, вона не заявили про відмову від спадщини. На підставі вимог ч 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець ,який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. На підставі вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з час у відкриття спадщини. На підставі вимог ч 1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець, протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Також суд вважає, що відповідачка [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняла. На підставі вимог ч 5 ст.1273 ЦК України відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Таким чином, право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року виникло тільки у її сина, [PERSON] . Суд вважає, що на підставі досліджених судом доказів в їх сукупності, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, бо в частині встановлення місця відкриття спадщини в задоволенні позову слід відмовити, бо у відповідності зі ст..1221 ЦК України 2003 року місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, що також було передбачено і ст..526 ЦК України 1963 року.

Outcome: partial