Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач 13.03.2017 року звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просив зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді артиста оркестру вищої категорії у Державному підприємстві «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» з 24.02.2017 року, стягнути з нього середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Позов мотивував тим, що наказом №207-К від 23.02.2017 року "Про припинення безстрокового трудового договору" з позивачем припинено безстроковий трудовий договір, відповідно до п.9 ст.36 КЗпП України з 23.02.2017 року. Позивач вважає, що звільнення було проведено без наявних на то правових підстав з порушенням нормативно регламентованої процедури прийняття наказу №207-К від 23.02.2017 року, а також відповідачем порушено порядок припинення безстрокового трудового договору, який встановлений ст.49-2 КЗпП України, що на думку позивача, підтверджує протиправність його звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Представник відповідача позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, подала до суду письмові заперечення на позов. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, про що учасникам розгляду справи було роз'яснено неодноразово. При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з п. 19 якої суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача: - мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, - які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, - чи попереджувався він за 2 міс. про наступне вивільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП «Національний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» спершу на посаді артиста оркестру І категорії (1999-2002 рр., за контрактами та строковою трудовою угодою), з 02.12.2002 року на посаді артиста оркестру вищої категорії на умовах безстрокового трудового договору. Відповідно до наказу №207-К від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору» з позивачем припинено безстроковий трудовий договір на підставі п.9 ст.36 КЗпП України. Позивач в позовній заяві зазначає, що на нього не поширюється дія Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" (далі по тексту - Закон №955-VІІІ), оскільки він не має зворотної сили, проте вказане спростовується наступним. Згідно ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом. Відповідачем 02.12.2016 року видано наказ № 899-к «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» про повідомлення працівників в тому числі і позивача про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15.12.2016 року. Листом - повідомленням про зміну істотних умов праці № 319 від 03.12.2016 року, листами №172 від 22.02.2017 року, №141 від 17.02.2017 року та телеграмою позивач повідомлявся про зміну істотних умов праці, з яким він 15.12.2016 року був ознайомлений під підпис. 14.12.2016 року відповідачем було видано наказ № 930-к про часткову зміну наказу від 02.12.2016 року № 899-к, відповідно до якого термін вручення повідомлення про зміну істотних умов праці встановлено до 23.12.2016 року, а отримання згоди на продовження роботи за контрактом до 23.02.2017 року. Наказ № 899-к від 02.12.2016 року відповідачем видано на виконання Закону України від 28.01.2016 року №955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Разом з тим, набрання чинності Законом №955-VІІІ є підставою для припинення безстрокового трудового договоруз керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п.9 ст.36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що посилання позивача на рішенням Конституційного суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів на інших нормативно-правових актів) є безпідставним. Крім того, ухвалою Конституційного суду України від 20.04.2017 року №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», тобто Зазначена норма не визналась неконституційною. Також, суд приходить до висновків, що в діях відповідача відсутні порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу №207-К, на які вказує позивач, зважаючи на наступне. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є, відповідно до ст.252 КЗпП України. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09.07.1998 року у справі №12-рп/98 вказав на те, що контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (ст. 9 КЗпП України). Проте визначив, що виходячи зі змісту ч.3 ст.21 Кодексу законів про України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (ст.102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (ст.113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Також, Конституційний Суд України зауважив: виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнає за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача щодо видання наказу №207-К від 23.02.2017 року відповідають вимогам чинного законодавства України. Крім того, строк дії та умови контракту визначався з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 року №624, яким затверджено форму Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу», та «Про внесення змін до деяких твчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Відповідно до переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2006 року №208 посада, яку обіймав позивач (артист оркестру вищої категорії), належить до посад професійних творчих працівників. Вважаю за необхідне зауважити, що процедура переукладення форми трудового договору із безстрокового на контракт не пов"язана з масовим вивільненням працівників, та не потребує доведення до відома органів державної служби зайнятості. Позивач самостійно прийняв рішення про відмову від підписання контракту, чим змусив відповідача прийняти рішення про припинення безстрокового трудового договору з ним, на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed