Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням 5 років 7 місяців 6 днів, з яких 9 місяців - під вартою. Знаходження у місцях позбавлення волі призвело до втрати нормальних життєвих та сімейних зв'язків, погіршення відносин з близькими та оточуючими людьми. Згідно із висновком експертного дослідження від 19.08.2013 № 0612 Київської незалежної судово-експертної установи моральна шкода, що була спричинена незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, становить 1512 мінімальних заробітних плат. На підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» [PERSON] просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на його користь 4 млн. 875 тис. 816 грн., з яких 1 млн. 841 тис. 616 грн. - моральна шкода, 3 млн. грн. - матеріальна шкода, 30 тис. грн. - витрати на юридичну допомогу у кримінальній справі та 4 тис. 200 грн. - вартість експертного дослідження. Ухвалою суду від 30.07.2014 р. позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства в розмірі 3000000 грн. залишено без розгляду, на підставі ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст. 207 ЦПК України, оскільки вона була заявлена з порушенням порядку. 09.02.2017 представник позивача подав суду заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням висновку експерта від 30.11.2016 р. за № 9626/16-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи, та просить стягнути за рахунок державного бюджету на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 500 000 гривень, витрати за отримання правової допомоги у сумі 30 000 гривень, витрати на проведення експертизи у сумі 4 200 гривень. У судовому засіданні представники позивача підтримав позовні вимоги та їх підстави, просив задовольнити у повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача - Генеральної прокуратури України в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував щодо відшкодування завданої моральної шкоди з розрахунку не менше однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством. Щодо стягнення витрат на правову допомогу понесених у кримінальній справі, заперечував у повному обсязі, вказавши, що стороною позивача не надано належних доказів, які б засвідчували фактичну сплату позивачем вказаних витрат. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд дослідивши матеріали справи, встановив, що предметом спору є стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, що призвело до незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Спірні відносини відносяться до цивільних правовідносин та регулюються нормами цивільного законодавства: ст. 3, 56 Конституції України, ст. 23, 1176 ЦК України; ст. 1-3, 13 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди", відповідно до яких шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Судовим розглядом встановлено, що 21 січня 2005 року прокуратурою міста Києва прийнята постанова про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого статтею 191 Кримінального кодексу України по факту заволодіння службовими особами Міністерства внутрішніх справ України шляхом зловживання службовим становищем державним майном в особливо великих розмірах і присвоєно кримінальній справі № 50-3810(а.с. 16 том І). Підставою порушення кримінальної справи стало повідомлення, опубліковане 17 листопада 2004 року у пресі - електронній газеті «RUpor.info» про протиправне заволодіння державним майном службовими особами МВС України (а.с. 17-20 том І). 04 травня 2006 року Генеральною прокуратурою України відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за фактом пособництва у заволодінні державним майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем службовими особами Міністерства внутрішніх справ України за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України. Цією ж постановою кримінальну справу об'єднано в одне провадження із кримінальною справою № 50-3810(а.с. 23-24 том І). Цього ж дня, в порядку ст. 115 КПК України 1960 року Генеральною прокуратурою України [PERSON] був затриманий за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України та направлений для утримання в камеру попереднього ув'язнення ізолятора тимчасового тримання ГУ МВС України в місті Києві(а.с. 25-26 том І). 06 травня 2006 року постановою Печерського районного суду м. Києва продовжено строк затримання [PERSON] до дев'яти діб(а.с. 27-28 том І). 11 травня 2006 року Генеральною прокуратурою України прийнято постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого по кримінальній справі № 50-3810 та пред'явлено йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України(а.с. 29-31 том І). 12 травня 2006 року Печерським районним судом міста Києва прийнято постанову, відповідно до якої відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та прийнято рішення про утримання його в Київському слідчому ізоляторі № 13 Державного департаменту України з питань виконання покарань(а.с. 32-33 том І). В подальшому строк тримання під вартою [PERSON] було продовжено на підставі постанови Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2006 року до восьми місяців(а.с. 51-52 том І) 15 грудня 2006 року старшим слідчим Генеральної прокуратури України Скориком М.М. винесено постанову про порушення перед заступником Генерального прокурора України клопотання про продовження строків досудового слідства по кримінальній справі № 50-3810 до 9-ти місяців. Обґрунтовувалося це необхідністю проведення слідчих дій, пред'явлення позивачу обвинувачення у кінцевій редакції, виконання вимог ст.ст. 218-220 КПК України 1960 року та складання обвинувального висновку (а.с. 53-54 том І). 27 січня 2007 року Генеральною прокуратурою України стосовно [PERSON] порушено дві кримінальні справи: - за фактом організації ним вчинення підроблення документів за попередньою змовою групою осіб, повторно, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України; - за ознаками злочину, передбаченого ч. 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України за фактом підбурювання до службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки та пособництва у вчинені цього злочину(а.с. 55-63 том І). 27.01.2017 Генеральною прокуратурою України було прийнято постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого по кримінальній справі № 50-3810 та пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 4,5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України(а.с. 64-77 том І). 01 лютого 2007 року старшим слідчим Генеральної прокуратури України Скориком М.М. винесено постанову про виділення із кримінальної справи № 50-3810 в окреме провадження кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у пособництві в заволодінні державним майном в особливо великих розмірах, підбурюванні [PERSON] до службового підроблення та пособництва у вчиненні цього злочину та організації ним підроблення документів [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч.ч. 4,5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України, та за обвинуваченням [PERSON] і [PERSON] у вчиненні підроблення документів за ч. 2 ст. 358 КК України. Виділеній кримінальній справі присвоєно № 49-208(а.с. 78-79 том І). 01 лютого 2007 року старшим слідчим Генеральної прокуратури України Скориком М.М. винесено постанову про порушення перед заступником Генерального прокурора України клопотання про продовження строків досудового слідства по кримінальній справі № 49-2081 до 10-ти місяців. Обґрунтовувалося це тим, що необхідно ознайомити з матеріалами справи трьох обвинувачених та скласти обвинувальний висновок(а.с. 80-81 том І). 05 лютого 2007 року постановою Генеральної прокуратури України, у зв'язку з не продовженням слідчим у встановленому порядку строку тримання під вартою позивачу був змінений запобіжний захід взяття під варту на підписку про невиїзд(а.с. 82 том І). 19 лютого 2007 року Генеральною прокуратурою України винесено постанову щодо закриття кримінальної справи № 49-2081 стосовно [PERSON] в частині пред'явленого йому обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України за фактом пособництва у заволодінні службовими особами МВС України, ТОВ «Алігор ЛТД» та іншими особами державним майном в особливо великих розмірах - бюджетними грошовими коштам у сумі 11 508 480 гривень, за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні цього злочину(а.с. 83-86 том І). 20 лютого 2007 року Генеральною прокуратурою України по справі № 49-2081 винесено постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого і пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України(а.с. 87-94 том І). 23 лютого 2007 року Генеральною прокуратурою України винесено постанову про виділення із кримінальної справи № 49-2081 для приєднання до кримінальної справи № 50-3810 матеріали за обвинуваченням [PERSON] у пособництві в заволодінні державним майном в особливо великих розмірах службовими особами МВС України(а.с. 95-96 том І). 14 березня 2007 року старшим прокурором відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України Волонцем Д.Ф. відповідно до ст.ст. 227, 229 КПК України 1960 року винесено постанову про повернення для провадження додаткового розслідування кримінальної справи № 49-2081 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України(а.с. 97-98 том І). Підставами для цього було те, що нез'ясовані питання, які мають істотне значення для правильного та всебічного вирішення справи, а зазначена неправильність та неповнота досудового слідства може бути усунена лише на додатковому розслідуванні. Крім того, зазначалося про те, що слідчим не прийнято рішення про наявність чи відсутність в діях [PERSON] ознак злочину, передбаченого ст. 205 КК України, а також про те, що вину [PERSON] у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, щодо підбурювання [PERSON] до вчинення службового підроблення та одночасно пособництво йому у вчиненні цього ж злочину не доведено(а.с. 97-98 том І). 20 квітня 2007 року старшим слідчим Генеральної прокуратури України Ткачуком А.С. прийнято постанову про порушення перед заступником Генерального прокурора України клопотання про продовження строків досудового слідства по кримінальній справі № 50-3810 до 15-ти місяців, яке було задоволено, і, як наслідок, строк досудового слідства по кримінальній справі № 50-3810 продовжено до п'ятнадцяти місяців(а.с. 99-108 том І). 24 січня 2008 року старшим прокурором відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України Точиліним С.В. по справі № 50-3810 винесено постанову про скасування постанови старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Скорика М.М. від 19 лютого 2007 року про закриття кримінальної справи щодо [PERSON] в частині пред'явленого йому обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України за фактом пособництва у заволодінні службовими особами МВС України, ТОВ «Алігор-ЛТД» та іншими особами державним майном в особливо великих розмірах(а.с. 114-116 том І). 26 січня 2008 року Генеральною прокуратурою України по справі № 50-3810 винесено постанову про порушення кримінальної справи стосовно [PERSON] за фактом організації придбання суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло велику матеріальну шкоду юридичний особі та підроблення документів, які видаються підприємством, що має право видавати такі документи з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою та використання таких документів, вчинених повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто злочини, передбачені ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2, 3 ст. 358 КК України(а.с. 117-122 том І). 26 січня 2008 року Генеральною прокуратурою України винесено постанову по справі № 50-3810 про закриття кримінальної справи щодо [PERSON] в частині пред'явленого обвинувачення за ч.ч. 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, тобто за фактами підбурювання службової особи до вчинення службового підроблення, а також сприяння вказівками та надання засобів для вчинення службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки в зв'язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні цього злочину(а.с. 144 том І). 16 лютого 2011 року постановою Кіровського районного суду міста Кіровограда кримінальну справу № 1-5/2011 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч.2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України повернуто Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування(а.с. 148-154 том І), яка була предметом оскарження в апеляційному та касаційному порядку та залишена в силі. 27 жовтня 2011 року прокуратура Печерського району міста Києва повідомила позивача листом № 2371вих-11 про те, що кримінальну справу № 49-2311, порушену за обвинуваченням [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за ст.ст. 205 ч.2, 358 ч.ч. 2,3, 190 ч.4 КК України об'єднано Генеральною прокуратурою України з кримінальною справою № 50-3810 щодо [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч.2 ст. 205, ч. 3 ст.27, ч.ч. 2,3 ст. 358 КК України, [PERSON] за ч.4 ст. 190 та [PERSON] за ч.2 ст. 366, ч.3 ст.224 КК України за № 50-3810(а.с. 157 том І). 10 грудня 2011 року слідчим Печерського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Забугою В.В. прийнято постанову про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч.2, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України, у зв'язку з відсутністю складу злочину(а.с. 158-160), що свідчить про незаконне порушення проти [PERSON] кримінальних справ та про незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності. З викладеного вбачається, що постанова про закриття кримінальної справи була прийнята через 5 років 7 місяців 6 днів після її порушення відносно [PERSON] Таким чином, позивач у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальну справу відносно [PERSON] було закрито з реабілітуючих підстав - відсутність складу злочину. При здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту I статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, визначаючи межі перебігу таких строків, слід виходити з такого. В кримінальному провадженні враховується як період досудового розслідування, так і період судового розгляду і апеляційного провадження. При цьому перебіг строків у кримінальному провадженні починається з часу, коли особі повідомлено про підозру або з моменту затримання особи за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, а закінчується у момент, коли вирок набрав законної сили або кримінальне провадження закрито в цілому чи щодо конкретної особи. Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини складність кримінального провадження визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження; кількості учасників провадження (потерпілих, свідків тощо); правової кваліфікації кримінального правопорушення; наявності на момент початку досудового розслідування відомостей щодо конкретної особи, яка ймовірно вчинила кримінальне правопорушення; характеру обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні; меж доказування; обсягу матеріалів досудових розслідувань, що об'єднані в одному провадженні; необхідності призначення експертиз, їх складності. Оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов'язків (зокрема, щодо явки за викликом слідчого, прокурора, судовим викликом; дотримання умов обраного запобіжного заходу; надання у передбачених законом випадках доказів тощо). Оцінюючи спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень, слід враховувати послідовність та своєчасність здійснення процесуальних дій; наявність періодів бездіяльності (неактивності), причини якої мають з'ясовуватись у кожному конкретному випадку. (справи «Смірнова проти Росії» від 24 липня 2003 року, «Вітрук проти України» від 16 вересня 2010 року, «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року та інші). Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про невиправдані строки досудового розслідування кримінальної справи відносно позивача [PERSON] Так, починаючи з 04 травня 2006 року, коли позивача було затримано у якості обвинуваченого, і до 05 лютого 2007 року, коли його було звільнено з-під варти згідно постанови Генеральної прокуратури України від 05 лютого 2007 року, останній був позбавлений права на здійснення своїх робочих функцій. Крім того, слід звернути увагу, що навіть після прийняття процесуальних рішень щодо звільнення з-під варти та закриття кримінальних справ щодо [PERSON] продовжував діяти такий запобіжний захід, як підписка про невиїзд, який порушував законні права та інтереси позивача(а.с. 161 том І). Також, судовим розглядом встановлено, що за період перебування під вартою позивача, було ліквідовано внаслідок банкрутства Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроукрторг», засновником та директором якого був [PERSON], що підтверджується ухвалою Господарського суду міста Києва від 31 серпня 2006 року по справі №23/128-б за заявою Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва до ТОВ «Агроукрторг» про визнання банкрутом(а.с. 40-42 том І). Позивач вказує, що перебування в місцях позбавлення волі призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, погіршення відносин з оточуючими. Так, після звільнення з СІЗО відмовились разом жити з позивачем його колишня дружина - [PERSON] та син 1999 року народження, його почали уникати сусіди, а син (1999 року народження) став об'єктом переслідувань та постійних знущань серед підлітків мікрорайону, де вони проживали. Враховуючи все це, позивач вимушений був змінити місце проживання. На сьогоднішній день він проживає один, окремо від колишньої дружини та сина. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки - [PERSON] та [PERSON], які були дружинами позивача(а.с. 107-110 том І, а.с. 126-130 том І). Судовим розглядом встановлено, що порушення стану здоров'я позивача було зафіксовано ще в період з 02 вересня 2005 року по 19 вересня 2005 року. Так, згідно виписки № 4761 з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON], яка видана кардіологічним відділенням Київської міської клінічної лікарні, було поставлено діагноз - нестабільна стенокардія із очаговими змінами(а.с. 21-22 том І). Також, з матеріалів справи вбачається, що в засобах масової інформації висвітлювалася інформація щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, що негативно вплинуло на відношення до відповідача з боку друзів, партнерів по бізнесу. У зв'язку з незаконним затриманням та перебуванням під вартою впродовж 9 місяців, а саме з 04 травня 2006 року по 05 лютого 2007 року, були паралізовані життєві зв'язки позивача, усунуто від активного громадського життя. Дані обставини були підтверджені свідками в судових засіданнях [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], експертом [PERSON] та особисто самим позивачем при допиті його як свідка. Відповідно до висновку експертного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи № 0612 від 19 серпня 2012 року зазначено, що внаслідок подій, пов'язаних із заведенням проти [PERSON] кримінальної справи та перебування в ув'язненні на протязі 9 місяців [PERSON] пережив екзистенційну кризу з відчуттями втрати та руйнування звичного способу життя, значущих взаємовідносин з оточенням, внутрішньої картини себе та світу, фрустрованих цінностей та довіри до людей. Крім того, у відносинах з іншими людьми з'явилася дистанція, відчуження. Ситуація, що була пов'язана із незаконним притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності у період з 04 травня 2006 року по 10 грудня 2011 року за ч.З ст. 27, ч.2,3 ст. 358, ч.2 ст. 366, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 205, ч.4 ст. 190 КК України (кримінальна справа № 50-3810) була інтенсивно психотравмуючого для нього, яка принижувала честь та гідність, а враховуючи те, що [PERSON] був людиною відомою та публічною в м. Кіровограді, займався правозахисною діяльністю та з урахуванням феномену поширення чуток, сприяла суттєвому зниженню його авторитету серед оточуючих, ділової репутації, поваги та доброзичливого ставлення. Створювала негативну психологічну установку відносно нього як про людину кримінальну, аморальну, непорядну, сприяла упередженому ставленню до нього з боку оточення. Призвела до значних фінансових втрат з боку [PERSON] та серйозно позначилась на фінансовому становищі його сім'ї. Зазначена ситуація докорінно змінила звичний душевний стан позивача, призвела до душевних страждань, порушила адаптивне життєве функціонування, внесла повну невизначеність щодо майбутнього. Суттєво позначилась на мікрокліматі в його родині, призвела до втрати сім'ї та довірливих відносин з молодшим сином. На думку, експертів Київської незалежної судово-експертної установи розмір моральної шкоди, що була спричинена [PERSON] внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у період з 04 травня 2006 року по 10 грудня 2011 року (кримінальна справа № 50-3810), з урахуванням психологічних коефіцієнтів, може становити 1512 мінімальних заробітних плат (а.с. 180 том І). Разом з тим, відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 листопада 2016 року за № 9626/16-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи встановлено, що ситуація, що пов'язана з незаконним притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності у кримінальній справі № 50 -3810 є для нього психотравмуючою, що полягає у вираженому й стійкому стані соціальної та особистісної дезадаптації, зміні провідних характерологічних рис його особливості, загальній негативації емоційно-вольової сфери, розвитку лонгованого внутрішнього психоемоційного напруження, що в подальшому призвело до руйнації сімейних, ділових та соціальних зв'язків [PERSON], внаслідок чого з психологічної точки зору спричинена моральна шкода. Можливий розмір відшкодування нанесеної [PERSON] моральної шкоди з психологічної точки зору може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 675 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом(а.с. 181 том ІІ). Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дається наступне визначення поняття «моральної шкоди»: «Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків». При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Згідно ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Підстави, порядок і розмір вищевказаної шкоди визначений спеціальним Законом - Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затверджено спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної Прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року (із змінами та доповненнями внесеними наказом № 14/5/6/52 від 03.04.1998 року). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Пунктами 3 і 5 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону та п.7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди у вигляді судових витрат та у вигляді моральної шкоди. Частиною 1 ст.4 вказаного Закону передбачено порядок відшкодування шкоди, визначеної п.п. 3, 5 ст. 3 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та абз.1, 2 п. 17 Положення, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Абзацами 5-7 п. 17 Положення передбачено, що розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з ч. 3 ст. 13 вищевказаного Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Абзацом 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 p. у справі № 6-2203цс15 та від 31.08.2011 року. Суд вважає доведеним те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, при цьому, моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства, прокуратури, суду, оскільки наявна постанова від 10 грудня 2011 року, яка прийнята слідчим Печерського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Забугою В.В. про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч.2, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України, у зв'язку з відсутністю складу злочину(а.с. 158-160), встановлює незаконність перебування позивача [PERSON] під слідством. Так, у зв'язку з незаконним затриманням та перебуванням під вартою впродовж 9 місяців, а саме з 04 травня 2006 року по 05 лютого 2007 року, були паралізовані життєві зв'язки позивача, усунуто від активного громадського життя. Дані обставини були підтверджені свідками в судових засіданнях [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], експертом [PERSON] та особисто самим позивачем при допиті його як свідка. Після ув'язнення значні емоційні ресурси на протязі тривалого періоду часу позивач був вимушений підпорядковувати відстоюванню справедливості, доведенню своєї невинності, захищаючи честь і гідність, намаганню реабілітувати своє добре ім'я. Встановлені обставини справи дають підстави, вважати, що безперечно позивач зазнав моральних втрат і душевних страждань, що в сукупності обставин мало місце і приниження його честі і гідності та ділової репутації. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з часу незаконного перебування під слідством позивача [PERSON], а саме з 04.05.2006 року (день пред'явлення обвинувачення позивачу та обрання йому міри запобіжного заходу) по 10.12.2011 року, що складає 67 повних місяці, з розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на час розгляду справи в суді складала 3200 гривень, таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 214 400 грн. (3200 грн. х 67 місяців). Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує позбавлення позивача [PERSON] можливостей у повному обсязі реалізувати ним свої звички і бажання, оскільки відносно нього був обраний запобіжний захід, який обмежував його пересування, право виїзду за межі міста, країни, тобто в зазначений період позивач був обмежений в своїх правах та свободах, так як значний проміжок часу повинен був витрачати на явки в слідчі органи та суду, вжиття заходів щодо захисту своїх прав проти обвинувачення. Під час судового розгляду встановлено, що ситуація яка досліджується по справі, може розглядатися, як психологічна основа для спричинення моральної шкоди [PERSON], внаслідок чого наявний факт страждань, у зв'язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. За результати проведеної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз № 9626/16-61 встановлено, що моральні страждання [PERSON] знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у кримінальній справі № 50-3810, що призвело до руйнації сімейних, ділових та соціальних зв'язків [PERSON] Виходячи з принципу розумності та справедливості, а також положень ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», суд вважає за можливе стягнути на користь позивача заподіяну моральну шкоду в сумі 500 000 грн. Крім того судовим розглядом встановлено, що позивачем були понесені витрати при отриманні правової допомоги. Так, 01 лютого 2010 року було укладено договір про надання правової допомоги між адвокатом Усатенком Юрієм Юрійовичем та [PERSON], відповідно до умов договору на адвоката покладалися обов'язки щодо захисту позивача по справі за його обвинуваченням за ст.ст. 190, 205 КК України в Кіровському районному суді міста Кіровоград. Гонорар, отриманий адвокатом за захист в даній кримінальній справі становить 30 000 (тридцять тисяч) гривень, що підтверджується копією квитанції від 05 січня 2011 року(а.с. 145-147 том І), а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» дані витрати підлягають відшкодуванню на користь [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки сторони звільненні від сплати судових витрат. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються в даній частині на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає до часткового задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial