Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звенулась [PERSON] з позовною заявою до Прокуратури Донецької області, третя особа Управління Державної казначейської служби України у місті Красноармійську Донецької області, про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та засудження. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 16 квітня 2009року Прокуратурою Донецької області було порушено кримінальну справу № 180-471/2 відносно неї, як головного державного податкового ревізору-інспектора Красноармійської об'єднаної державної податкової інспекції за ознаками ч.2 ст.364 КК України. В цей же день, 16 квітня 2009 року відносно позивачки старшим прокурором відділу прокуратури Донецької області [PERSON] була винесена постанова про притягнення неї в якості обвинуваченої за ст. 364 ч.2 КК України. 21.04.2009року постановою старшого прокурора відділу прокуратури Донецької області [PERSON] позивачка була відсторонена як обвинувачена від посади. 24.04.2009року в помешканні за адресою: [ADDRESS] де мешкає позивачка, був проведений обшук, та був накладений арешт на її майно та на 1\\3 частину квартири. На підставі постанови прокуратури Донецької області від 21.04.09р. про відсторонення позивачки з посади 6.05.09р. наказом по Красноармійській об'єднаній державній податковій інспекції № 41-о її було відсторонено з посади головного державного податкового ревизора-інспектора. Рахуючи себе невинною особою у інкримінованому прокуратурою Донецької області звинуваченні вона намагалась захистити себе та свій авторитет державного службовця, для чого через Ворошиловський районний суд м.Донецька подавала скаргу на незаконні дії співробітників прокуратури Донецької області та безпідставне порушення відносно неї кримінальної справи. 27.05.09р.постановою Ворошиловського районного суду м.Донецька постанова від 16.04.09р. про заведення кримінальної справи № 180-471/2 відносно позивачки була скасована та після розгляду скарги у Апеляційному суді Донецької області 12.06.09 року набрала юридичної сили. Ухвалою Верховного суду України від.29.10.09року вище названі судові рішення Ворошиловського рійонного суду м. Донецька та Апеляційного суду Донецької області були скасовані. 15.06.09р старшим прокурором відділу прокуратури Донецької області позивачці було знову перепред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину передбаченого ст.364 ч.2 КК України. В цей же день, 15.06.2009р. постановою старшого прокурора відділу прокуратури Донецької області [PERSON] позивачка знову була відсторонена від посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов'язань Красноармійської об'єднаної державної податкової інспекції. 21.07.09р. наказом №67-о по Красноармійській об'єднаній державній податковій інспекції, державної податкової адміністрації України, на підставі постанови прокуратури Донецької області, позивачка була знову відсторонена від займаної посади, головного державного податкового ревізора-інспектора. Не визнаючи своєї вини та находячись під тиском свавілля правоохоронного органу позивачка змушена була підкоритись, між іншим матеріальний стан у сім'ї швидко погіршувався , тягнучи за собою страшне і погіршення умов життя, страх та розпач. Під тиском обставин вона змушена була написати заяву про звільнення з державної служби з посади державного службовця та змушена була знаходитись до лютого 2010року без роботи. З січня місяця 2010 року знову поступила на державну службу у Красноармійську об'єднану державну податкову інспекцію у Донецькій області на рядову посаду державного службовця податкового інспектора на період відпустки догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з відповідною оплатою, до 30.11.-2011року, яка була періодично вищою за посаду головного державного податкового ревізора-інспектора вказаного відділу. 24.12.09року старшим прокурором відділу прокуратури Донецької області [PERSON] позивачці було перепред'ялено обвинувачення за ст.364 ч.З КК України і не звертаючи уваги на те що вона протестувала проти притягнення до кримінальної відповідальності, 14.12.209року їй було об'явлено старшим прокурором відділу прокуратури Донецької області [PERSON] про закінчення досудового слідства. 12 лютого 2010року прокурором Донецької області було затверджено обвинувальний висновок і кримінальна справа №180-471 відносно позивачки була спрямована до Красноармійського суду. 15 квітня 2011 року Красноармійським судом Донецької області (суддя Пісанець Н.В) винесла обвинувальний вирок визнавши позивачку винною у скоєнні злочину передбаченого ст. 367 ч.2 КК України та засудила її до позбавлення волі на термін 2 роки і 6 місяців, з позбавленням права займати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчими функціями терміном на 2роки, застосував також ст.75 КК України встановивши іспитовий термін 2 роки. Оскільки судовий процес над позивачкою набув у місті великого розголосу та поважності вона змушена була звільнитись з КОДПІ у зв'язку з тиском на неї, як на особу яку засудять судом як державного службовця. 1.05.2011року оскільки вона не мала коштів що до існування, змушена була піти хоть на якусь роботу, щоб отримувати зарплатню, але роботу знайти не змогла,так як в місті всі керівники знали, що її притягають до кримінальної відповідальності, вона змушена була стати на облік у Красноармійський центр зайнятості, щоб хоть отримувати якісь гроші для життя, де отримувала кошти до 31.01.2013р. 8 листопада 2011року Апеляційний Суд Донецької області вирок Красноармійського суду Донецької області залишив без змін і вирок набрав юридичної сили. Продовжуючи боротьбу за встановлення справедливості, що до незаконного засудження, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу. 21 червня 2012року Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Красноармійського суду Донецької області та ухвалу Донецького апеляційного суду Донецької області скасував і справу направив на новий судовий розгляд. 15 січня 2013року Красноармійський міськрайсуд Донецької області після судового слідства кримінальну справу направив на додаткове розслідування. 1.02.2013року позивачка стала робити у ТОВ «Красноармійське управління механізації» на посаді бухгалтера, де пропрацювала до 30.06.2013року З 1.07.1Зр. стала працювати у ТОВ «Будремтранс», де пропрацювала до моменту прийняття процесуального рішення слідчим Красноармйського CB MB ГУМВС України у Донецькій області 3.05.2015року. 3.05.2015р Постановою старшого слідчого СВ Красноармійського MB ГУ МВС України у Донецькій області [PERSON] кримінальна справа була закрита по реабілітуючим позивачку підставам ст.284 ч.І п.2 за відсутністю в її діях складу злочину. Таким чином, з моменту незаконного притягнення до кримінальної відповідальності прокуратурою Донецької області, засудженням Красноармійським судом і подальшим перебуванням під слідством, як обвинувачена у тяжкому злочені особа, та до моменту закриття кримінальної справи слідчим Красноармійського CB MB ГУМВС України у Донецькій області на реабілітуючій основі пройшов загальний термін в 72 місяці та 17 днів. Незаконними діями органів попереднього слідства прокуратури Донецької області, Красноармійського, та Апеляційного судів Донецької області позивачці причинена шкода та моральні страждання. За розрахунком позивачки матеріальна шкода складає 102438,08 гривень. Внаслідок незаконних дій органів прокуратури і досудового розслідування з приводу кримінального переслідування, суду у вигляді безпідставного засудження, позивачу заподіяна значна моральна шкода, що виявляється в наступному. Інформація про порушення проти позивача кримінальної справи та незаконні слідчі дії щодо неї вплинули на стан здоров я [PERSON] За наслідками пережевань,страждань позивача,у неї погіршилось здоров»я, оскільки негативні емоції беспосередньо впливали на стан душевного спокою та в цілому на организм та систему травлення, на підставі звернення за медичною допомогою [PERSON].з 23.06.09 по 26.06.09р встановлено діагноз: Жовчо-кам»яна хвороба, острий катаральний малькулєзний холецистит, прооперована у хірургічному відділенні ДЦМЛ, на лікарняному з 24.06 09 по 27.06.09р. Крім погіршення стану здоров'я наслідками неправомірних дій органу досудового слідства стало понесення позивачем значних витрат для діагностування хвороби, проведення певних досліджень і її лікування, що також має негативних вплив на її моральний стан. Позивач пережив відчуття приниження під час обшуку житла, що проводився 24.04.2009 року. Найбільш вагомим є той факт, що цей свавільний обшук провадився в присутності членів родини позивача, та понятих, які були запрошені з сусіднього будинку, після чого, про обшук та арешт квартири, як майна позивача, знали всі люди та сусіди, які стали відноситись до неї з насторогою та призирливістю, від чого постраждав її авторитет як людини та сусідки людей які мешкали рядом з нею. Позивач пережив відчуття безпорадності, оскільки ці дії щодо позивача та його сім'ї вчинялись державними особами, що були санкціоновані державними органами. В зв»язку з незаконним відстороненням від посади, а потім і звільненням, було порушено трудові права позивача, що включають можливість заробляти собі на життя працею. Вона була позбавлений засобів до існування, протягом тривалого часу не маючи в деякий час,а саме в період оформлення в Красноармійській ЦЗ з 1.12.2011р. поі.05.2012р. грошової допомоги, будь-якого доходу. Через свавілля працівників прокуратури Донецької області, а потім і суду [PERSON], з державного службовця, а саме головного державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов'язань, органу державної влади перетворилася на злочинця, що безумовно призвело до порушення її честі і гідності. Постраждали ділова репутація позивача та його багаторічний авторитет. Принижено її амбіції. В результаті застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд і не скасування його після зникнення для цього підстав, обмежене право позивача на вільне пересування, що гарантоване насамперед Конвенцією про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції визначає наступне: "1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. 4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві". В даному випадку мають місце надмірне і невиправдане обмеження права позивача на вільне пересування в результаті застосування підписки про невиїзд: у період з 09 липня 2009 року по 16 січня 2013 року (дата направлення справи прокурору на додаткове розслідування). Продовження судовими органами стосовно [PERSON] запобіжного заходу не відповідає тій законній меті задля якої законодавець визначив його застосування, оскільки під час кримінального провадження проти неї не існувало жодного ризику в контексті статті 148 КПК 1960р. Після повернення справи для проведення додаткового розслідування продовження дії запобіжного заходу підписки про невиїзд стосовно [PERSON] не грунтується на законі, через відсутність такого виду запобіжного заходу у КПК 2012 року. Внаслідок невиправдано тривалого арешту на майно, що є спільною власністю позивача та її чоловіка, порушене право власності, встановлене в Протоколі 1 до Конвенції, стаття 1 якого передбачає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права...». Оскільки арешт унеможливлює реалізацію такої складової права власності як розпорядження майном, мають місце підстави зазначати про порушення права позивача вільно володіти своїм майном. Строки досудового слідства відповідно до міжнародних договорів України повинні бути розумними. Статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року передбачено, що кожен має право при розгляді будь-якого пред'явленого йому кримінального обвинувачення бути судимим без невиправданої затримки. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року кожен при вирішенні питання що до його цивільних прав та обов'язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "розумний строк досудового слідства" є оціночним. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Згідно прецедентній практиці Європейського суду у кримінальному провадженні враховується як період досудового розслідування, так і період судового розгляду, апеляційного провадження. Надмірна тривалість кримінального провадження проти позивача несумісна з вимогою розумного строку, гарантованого пунктом 1 статті б Конвенції, оскільки воно невиправдано тривало понад шість років - з 16 квітня 2009 року (порушення кримінальної справи) по 03 травня 2015 року (закриття кримінального провадження). Ці протиправні дії, бездіяльність, допущені по відношенню до позивача зі сторони органів, уповноважених на виконання функцій держави, безумовно викликають відчуття переживання і відчаю та через відсутність ефективних засобів захисту прав на національному рівні і є складниками морального впливу. Увесь час перебування під слідством мало місце втручання зі сторони органів досудового слідства і суду в особисте життя позивача. Кримінальне переслідування потягло вимушені і кардинальні зміни у житті позивача та його сім'ї, яких вони не бажали, призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків. Позивач і його сім'я тривалий час перебували під важким тягарем незаконного кримінального переслідування, а потім і безпідставного засудження. Переслідували відчуття ганьби. Протягом шести років позивач був вимушений захищатися від незаконного обвинувачення, доводити протиправність дій та відверте порушення закону органами прокуратури, суду, досудового розслідування, доводити свою невинуватість та абсурдність обвинувачення проти неї. Передбачене частиною 5 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. За викладених обставин мають місце законні підстави зазначати про те, що незаконні дії, бездіяльність, невиправдана тяганина, вчинені щодо позивача спочатку органами прокуратури, потім суду і знов органами досудового розслідування, завдали [PERSON] вагомих моральних втрат. Моральну шкоду позивачка оцінює у 1076344,90 гривень. Крім того, позивачка користувалась послугами адвокату, якому вона за весь період захисту її інтересів в судах вона сплатила загальну суму 31000,00 гривень. Позивачка просила суд стягнути за рахунок державного бюджету на її користь: в якості матеріальної шкоди в сумі 102438,08 гривень; моральну шкоду в сумі 1076344,90 гривень; трати за юридичну допомогу в сумі 31000,00 гривень. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 18 серпня 2016 року позовну заяву [PERSON] до Прокуратури Донецької області, третя особа Управління Державної казначейської служби України у місті Красноармійську Донецької області, про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та засудження, залишено без розгляду за заявою позивача в частині стягнення матеріальної шкоди та витрат на юридичну допомогу. Продовжено розгляд справи в іншій частині позовних вимог. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, в частині стягнення моральної шкоди, та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - Прокуратури Донецької області в судовому засіданні надала заперечення на позовну заяву, оскільки вимоги позивачки щодо матеріальної шкоди залишені без розгляду, суд враховує заперечення відповідача щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Представник відповідача в запереченнях щодо моральної шкоди зазначила, що не заперечуючи проти отримання позивачкою права на відшкодування моральної шкоди, вважає, що визначений [PERSON] її розмір значно завищений та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. З ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24.12.2014 за справою № 6-207цс14. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата з 01.05.2016 становить 1 450 грн. Позивачка [PERSON] знаходилась під слідством та судом з 16.04.2009 по 03.05.2015, тобто 6 років 18 днів (72,6 місяці). Виходячи з обов'язковості рішень Верховного Суду України (ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України), з держави на користь позивачки підлягає стягненню 105 270 грн. (72,6 місяці * 1 450 грн.) відшкодування моральної шкоди. Установлений законодавством розмір відшкодування враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень її честі та гідності тощо. З урахуванням викладеного, на думку представника відповідача, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 105270,00 гривень. Представник третьої особи - Управління Державної казначейської служби України у місті Красноармійську Донецької області, в судовому засіданні та запереченнях на позовну заяву заперечувала проти заявлених позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Обвинувальний висновок по кримінальній справі № 10-471 по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 364 ч. 3 КК України затверджено заступником прокурора Донецької області 12.02.2010 року (а.с.21-28). Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Донецької області від 21.04.2009 року відсторонено від посади головного державного податкового ревізора-інспектора [PERSON] (а.с.29). Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Донецької області від 15.06.2009 року відсторонено від посади головного державного податкового ревізора-інспектора [PERSON] (а.с.30). Наказом в.о. начальника Красноармійської об'єднаної державної податкової інспекції від 06.05.2009 року за № 41-0 [PERSON] відсторонено з 06.05.2009 року від посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов'язань (а.с.31). Наказом в.о. начальника Красноармійської об'єднаної державної податкової інспекції від 21.07.2009 року за № 67-0 [PERSON] відсторонено з 06.05.2009 року від посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов'язань (а.с.32). Вироком Красноармійського міськрайонного суду від 15.04.2011 року [PERSON] визнано винною у вчинення злочину, передбаченого ч.2 статті 367 КК України та призначено їй покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з організаційно-розпорядними функціями строком на 2 роки. У відповідності до статті 75 КК України від призначено покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки (а.с.43-52). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 8.11.2011 року вирок Красноармійського міськрайонного суду від 15.04.2011 року у відношенні [PERSON] у частині вирішення цивільного позову відмінено, справу направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін (а.с.53-57). Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2012р. вирок Красноармійського міськрайонного суду від 15.04.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 8.11.2011 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд (а.с.59-62). Постановою Красноармійського міськрайонного суду від 16.01.2013 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON], [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.. 364 ч. 3 КК України, повернуто прокурору Донецької області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу [PERSON] залишено туж саму - підписку про невиїзд(а.с.63-65). [PERSON] перебувала на стаціонарному лікування у хірургічному відділенні Димитрівської ЦРЛ з 23.06.2009р. по 26.06.2009р. з діагнозом: жовчо-кам»яна хвороба, острий катаральний малькулєзний холецистит, прооперована 23.06.2009р. (а.с.73). Постановою старшого слідчого СВ Красноармійського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 03.05.2015 року кримінальне провадження № 12013050410000585 від 21.03.2013 року фактом відчудження незавершеного будівництва будинку № 258 на мікрорайоні «Шахтарський» в м. Красноармійську, що перебував в податковій заставі, в процедурі погашення податкового боргу податкового боржника - ДВАТ «Трест «КШБ», закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Процесуальні рішення про відсторонення від посади [PERSON] скасовано. Запобіжний захід - підписку про невиїзд - скасовано (а.с.15-16). Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдання шкоди відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний характер. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно із пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до частин 2 та 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така ж правова позиція викладена у постанові Верхового суду України №6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян,суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Крім того, в абз.2 п.14 Постанови судам роз'яснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права. Частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особи, які зазнали порушення своїх, гарантованих Конституцією прав, нерідко високо оцінюють свої страждання. Тому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачка достатньо аргументувала у позовній заяві та в судовому засіданні свої моральні страждання, які їй спричинило притягнення до кримінальної відповідальності та засудження. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у її життєвих стосунках, обсягу страждань, а також характеру немайнових втрат, які тривають до теперішнього часу й триватимуть надалі, можливість відновлення яких виключена. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що з 1 травня 2016 року мінімальна заробітна плата становить 1450 гривень. [PERSON] перебувала під слідством та судом з 16.04.2009 року по 03.05.2015 року, тобто 6 років 18 днів. Таким чином, розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню складає: 72 місяці 18 днів * 1450,00= 105270,00 гривень. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивачка надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 105270,00 гривень. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial