Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення збитків посилаючись на те, що 16.08.2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 846 тисяч гривень. Вказане рішення суду вступило в законну силу і у відповідності до вимог закону було скероване для виконання до органів державної виконавчої служби. Відповідач, як боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує та грошові кошти не повертає. Згідно норм законодавства має місце прострочення відповідачем виконання грошових зобов"язань та настання для відповідача наслідків за невиконання грошових зобов"язань. Згідно до розрахунків за порушення грошових зобов"язань з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки в сумі 776301,62 грн., 3% річних в сумі 76209,53 грн.,та проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 429431,92 грн. Крім того позивачем були потрачені особисти кошти за послуги по зберіганню автомобіля боржника в сумі 10577,9 грн. Також, вважає, що через умисні дії боржника, який має змогу але не виконує рішення суду та нерадиву позицію державного виконавця за час виконання рішення суду була спричиненна моральна шкода, яку він оцінює в 20000 грн.і які повинні бути стягнути з державного виконавця. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив їх задовільнити та надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON], не з'явився, повідомлений вчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Представник [PERSON], в попередньому судовому засіданні перебувала, а в подальшому до суду не з"явилися про час слухання справи повідомлена вчасно та належним чином, будь-яких заяв до суду не поступало. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 16 серпня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 846000 грн. Дане рішення прийнято в заочному порядку і за заявою відповідача не переглядалося та набрало законної сили. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 11.10.2012 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за заявою [PERSON], відкрито виконавче провадження ВП №3468957 про примусове виконання виконавчого листа №2/1027/1504/12 виданого 13.09.2012 року про стягнення вказаної заборгованості. 15.06.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Фастівського міськрайонного управління юстиції за заявою [PERSON], відкрито виконавче провадження ВП №47856539 про примусове виконання виконавчого листа №2/1027/1504/12 виданого 13.09.2012 року про стягнення вказаної заборгованості. На даний час відповідачем заборгованість не погашана. Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526,599 ЦК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у спорі про застосування наслідків порушення грошового зобов»язання (справа № 6-113 цс 14, постанова від 01.10.2014 року), яка є обов"язковою для застосування відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, будь-яке зобов»язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов»язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання ухваленням такого рішення. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов'язання проведенням належного виконання. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, суд вважає, що є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики в сумі 429431,92 грн. (а.с.12-14), інфляційних витрат в сумі 776301,62 грн. (а.с. 9-11) та розмір трьох процентів річних в сумі 76209,53 грн. (а.с. 15). Позивачем також, заявлено вимогу про відшкодування понесених ним збитків в ході виконання рішення суду, а саме за утримання арештованого автомобіля відповідача. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). З огляду на те, що за змістом положення статті 386 ЦК України, саме власник майна має право вимагати його повернення та має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, а позивач не надав суду доказу того, що він є власником автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. [NUMBER], відтак правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування коштів в сумі 10577,9 грн., які були сплачені ним за послуги по зберіганню автомобіля боржника на штраф майданчику поліції немає. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За таких обставин позовні вимоги про стягнення з державного виконавця моральної шкоди в розмірі 20000 грн., не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було доведено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями їй заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, небуло надано доказів підтвердження цього. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог щодо відповідача [PERSON], відмовлено, суд вважає стягнути витрати по сплаті судового збору з відповідача [PERSON] в розмірі 6890 грн.

Outcome: partial