Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в редакції уточненої позовної заяви, що надійшла до суду 09.07.2020 року (ас.22-28), в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 02.10.2018 року його було прийнято на посаду охоронника в Фермерське господарство «Тандем-Агро». З 02.02.2020 року, згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 02.02.2020 року № 1, позивач був зарахований в списки особового складу військової частини на всі види забезпечення на військову службу за контрактом відповідно до наказу командувача Національної гвардії України по особовому складу від 28.12.2019 року № 240 о/с на п`ять років з 02.01.2020 року по 01.01.2025 року і призначений на посаду командира третього стрілецького взводу другої стрілецької роти першого стрілецького батальйону з охорони об`єктів ПХЗ. 13.01.2020 року наказом (розпорядженням) № 000005 про припинення трудового договору (контракту), виданим відповідачем, позивача було звільнено з посади охоронника ФГ «Тандем-Агро» на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, в зв`язку з призовом або вступом співробітника на військову службу. Позивач вважав своє звільнення не законним, оскільки був прийнятий на військову службу за контрактом на час дії в Україні особливого періоду, а відтак за ним мало зберігатися місце роботи і середній заробіток. Посилаючись на ст. ст. 119,233, 235 КЗпП України позивач просив скасувати наказ відповідача № 000005 від 13.01.2020 року про звільнення позивача з посади охоронника ФГ «Тандем-Агро», поновивши його на вказаній посаді та стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2020 року і по день ухвалення судового рішення, що в свою чергу на дату подання позовної заяви складає 31\~802, 43 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат Маньковський В.П. позовні вимоги підтримав у повному обсязі (ас.52,53). Представник відповідача адвокат Кучеренко А.М. в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнав по тим обставинам, що викладені у відзиві на позовну заяву (ас.50,54-59,107), при цьому просив до вказаних правовідносин застосувати строки позовної давності, зазначаючи, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі без поважних причин. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: -13.07.2020 року постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (ас.29-31); -27.07.2020 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (ас.36-37); -27.07.2020 року постановлено ухвалу про витребування доказів (ас.38-390; -21.08.2020 року постановлено ухвалу про відкладення судового засідання (ас.65); -21.08.2020 року постановлено ухвалу про виклик свідків (ас.66-67); -21.08.2020 року постановлено ухвалу про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (ас.68). Заслухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали додані до позовної заяви, оглянувши оригінали витребуваних письмових доказів, суд приходить до наступного: -так, відповідно до копії трудової книжки позивача вбачається, що 02.10.2018 року згідно наказу № 000196 від 01.10.2018 року останній прийнятий на посаду охоронника ФГ «Тандем-Агро» (ас.19). Згідно копії наказу № 000005 від 13.01.2020 року позивач звільнений з роботи з ФГ »Тандем-Агро», відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з призовом або вступом на військову службу (ас.14). З 02.02.2020 року згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (по стройовій частині) від 02.02.2020 року № 1 позивач був зарахований в списки особового складу військової частини на всі види забезпечення на військову службу за контрактом, відповідно до наказу командувача Національної гвардії України по особовому складу від 28.12.2019 року № 240 о/с на п`ять років з 02.01.2020 року по 01.01.2025 року і призначений на посаду командиру третього стрілецького взводу другої стрілецької роти першого стрілецького батальйону (з охорони об`єктів ПХЗ), (ВОС-021003) (ас.10-11,12). Позивач своє звільнення вважає незаконним, зважаючи на приписи\~ ст.119 КЗпП України, якими визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.2\~ ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України. Зазначені гарантії у зв`язку із проходженням позивачем військової служби в особливий період поширюються також і на нього. Натомість, відповідач вважав звільнення позивача з роботи законним, оскільки з укладеного контракту про проходження військової служби не вбачається, що позивач був прийнятий на військову службу саме у зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошенням рішення про проведення мобілізації та (або) введенням воєнного стану. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу, однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України\~у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу було передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до ст. 40 Закону України 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до\~законів України "Про Збройні Сили України", «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей"\~ та іншими законами. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина третя\~статті 119 КЗпП України\~у редакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу). Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними. Оскільки гарантовані позивачу\~ ст.119 КЗпП України\~ та ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» права щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку були порушені при винесенні наказу про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, суд вважає ці доводи позивача такими що заслуговують на увагу, а оскаржуваний наказ є протиправним. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 р., яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02.03.2014 р., констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. В постанові Верховного Суду від 10.10.2018 р. у справі №369/14205/17-ц зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах №322/2/8417 від 01.10.2015 р., № 316/1/906 від 20.10.2016 р. «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період. З огляду на дане доводи представника відповідача щодо законності наказу про звільнення позивача з роботи на увагу не заслуговують. \~ Враховуючи\~викладене,\~на \~позивача \~розповсюджуються гарантії\~збереження місця\~роботи,\~посади і\~середнього заробітку\~в установі,\~в якій\~він працював\~на час\~вступу на\~військову службу,\~ передбаченіст. 119 КЗпП України. Згідно ч.ч.1, 2\~ ст.235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до \~ст.233 КЗпП України\~ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В позовній заяві позивач зазначив, що про своє звільнення з ФГ «Тандем-Агро» дізнався в березні 2020 року, отримавши лист від відповідача з копією наказу про його звільнення. Згідно\~ ст. 234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених \~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою\~статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2469цс-16 від 16 листопада 2016 року, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 р. у справі № 6-17цс17). Як вбачається з позову, отримавши копію наказу про звільнення в березні 2020 року, позивач до суду з даним позовом звернувся в липні 2020 року з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України. В судовому засіданні представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, при цьому умови контракту про проходження військової служби, укладеного з позивачем, передбачають встановлену тривалість службового часу, вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, надання відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні. Разом з тим, стороною позивача не надано до суду ні графік робочого часу позивача, ні дані про встановлені дні відпочинку тощо, які б дали змогу суду безумовно прийти до висновку про відсутність у позивача об`єктивної можливості звернутися до суду у встановлені законом строки та наявність непереборних перешкод для цього. З огляду на дане, позовні вимоги позивача хоча і є обгрунтованими, однак підлягають залишенню без задоволення в зв`язку зі спливом позовної давності звернення до суду.

Outcome: dismissed