Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує , що 29 грудня 1987 року він був прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева с. Омельник Оріхівського району Запорізької області, звідки був направлений на навчання до Оріхіського РАПО на тракториста. В 1990 році був призваний до лав Збройних Сил СРСР. 01 лютого 1996 року КСП ім. Куйбишева отримало Державний акт на право колективної власності на землю і членам КСП на території Омельницької сільської ради були виділені земельні ділянки (паї) в розмірі по 7,8. умовних кадастрових гектар. Під час розпаювання, як вказує позивач, його не було включено в списки на розпаювання земель та на його ім'я не було виготовлено сертифікату. Позивач просить зобов'язати відповідача поновити його в списках членів КСП ім. Куйбишева, як такого , що має право на земельну частку (пай) в розмірі 7,8 умовних кадастрових гектар та видати на його ім'я сертифікат на право на земельну частку (пай) встановленого зразку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просить у їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши сторони , вивчивши матеріали справи, оцінивши у сукупності докази надані сторонами як обґрунтування позовних вимог так і заперечення проти них , вважає що позов підлягає задоволенню частково. Указом Президента України № 666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" передбачено, що метою реформування аграрного сектору економіки було створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель , переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). За змістом зазначеної норми право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства. Відповідно до архівної довідки позивач [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева с. Омельник Оріхівського району Запорізької області з 29.12.1987 року на підставі протоколу загальних зборів уповноважених колгоспників № 1 від 23 січня 1988 року. Посилання позивача на ті обставини , що він до 1990 року пропрацював в колгоспі ім. Куйбишева та був призваний до лав Збройних Сил СРСР суд вважає безпідставними з огляду на те , що ні книжка колгоспника ні трудова книжка для огляду суду надані не були та їх ксерокопії до матеріалів справи не долучені. В ході судового слідства, з пояснень представника позивача, встановлено, що дані документи у позивача відсутні. Посилання позивача на ті обставини , що в архівній довідці вказано , що позивач прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева і відсутність даних про виключення його із членів колгоспу і таким чином це підтверджує його перебування в членах КСП ім. Куйбишева на момент розпаювання земель, суд вважає не обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи Державний акт на право колективної власності на землю [NUMBER] було видано Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Куйбишева 21.02.1996 року. Позивач в списки членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева включений не був. В судовому засіданні представник позивача суду пояснив, що [PERSON] на момент розпаювання земель та отримання Державного акту на право колективної власності на землю залишався бути членом КСП ім. Куйбишева. Позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю, він приймав участь у роботі колективу як його член Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказів щодо звернення позивача до КСП ім. Куйбишева або державних установ з питання порушення його права на отримання земельного паю та не включення його до списків членів КСП, що мають право на земельну частку (пай), позивач суду не надав. Представник позивача надав суду пояснення , що про своє порушене право на отримання сертифікату на право на земельну ділянку (пай) позивач дізнався лише в червні 2015 року, однак чому та при яких обставинах лише через дев'ятнадцять років він дізнався про порушення його права, пояснень суду не надав. І це його право звернутися до суду в будь-який час за захистом його порушеного права. Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки право на отримання земельної часткя (пая) мають лише члени КСП, а позивачем земельний пай не був отриманий, то про порушення свого права на земельний пай суд вважає позивачу було відомо з часу паювання. Відповідно до цього зі спливом трирічного строку з моменту неотримання позивачем земельної частки (паю), тобто з 1999 року позивач втратив право на позов у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Доказів щодо наявності поважних причин, які перешкоджали йому звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права, позивач суду також не надав. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яка діяла до 16.04.2004 року, відповідно до статей 48, 50 Закону України «Про власність», у спорах про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Статтею 75 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч 1 ст 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Куйбишева , тобто з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права минуло дев'ятнадцять років, а позивач звернувся до суду лише у вересні 2016 року. Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він пропустив строк звернення до суду з поважних причин, крім того, позивач взагалі не просив поновити пропущений ним строк позовної давності. Оскільки пропуск позивачем строку для звернення до суду, у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦК України 1963 року, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, на момент видачі КСП ім. Куйбишева Державного акту на право колективної власності, позивач не був його членом, то суд вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed