Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач 3 липня 2019 року звернувся в суд із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину майна, мотивуючи позов тим, що з березня 2014 року по 21 червня 2016 року проживав з відповідачкою однією сім`єю, як чоловік та дружина. За час спільного проживання, як подружжя, ними за спільні кошти було придбано: 10 липня 2015 року земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та 5 серпня 2014 року автомобіль Hyundai i20". 21 травня 2016 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб, в період якого 2 червня 2017 року за спільні кошти придбали автомобіль Honda Accord. Вважає це майно спільним сумісним майном подружжям та просив суд: встановити факт спільного проживання його та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та дружини з березня 2014 року по 21 червня 2016 року; визнати право спільної сумісної власності його та [PERSON] на: земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Hyundai i20 , автомобіль Honda Accord; поділити спільне майно подружжя визнавши за ним право власності на: 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Honda Accord ; визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Hyundai i20; вирішити питання розподілу судових витрат. 30 липня 2019 року відповідачка подала відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнала частково, а саме щодо визнання автомобіля Honda Accord спільною сумісною власністю, в решті позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити із підстав, зазначених у відзиві. Ухвалою судді від 5 липня 2019 року в рамках забезпечення позову накладено арешт на спірне майно. Ухвалою судді від 8 липня 2019 року позов прийнято до розгляду та призначено справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 4 вересня 2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] відповідно до рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 1 липня 2020 року змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, суду пояснив, що в лютому-березні 2014 році він познайомився із [PERSON] , а згодом почав проживати з нею в квартирі, розташованій в місті Херсоні, залишав свій автомобіль біля під`їзду. Для потреб сім`ї він дав [PERSON] свою банківську карту, щоб вона могла купувати все необхідне. Через півроку він познайомився із мамою [PERSON] . Коли він почав проживати у [PERSON] , то у її помешканні зберігав 40 000 доларів, які були заховані у ніші піаніно, ці заощадження він склав від продажу сільськогосподарської продукції. У вересні-жовтні 2014 році вони придбали [PERSON] у подарунок автомобіль Hyundai i20 за 210 000 грн, із яких 80 000 тисяч його кошти, а решта батьків [PERSON] . При купівлі автомобіля в салоні він не був присутній. У квітні 2015 року вони з [PERSON] купили житловий будинок, розташований в [ADDRESS] за 67 000 доларів, та з того часу він проводив ремонт будинку, утеплював його, здійснював благоустрій прибудинкової теритоторії. На придбання будинку він особисто передав [PERSON] 30 000 доларів США, купівлею - продажем будинку та земельної ділянки займалася мати [PERSON] , з якою вони все обговорювали. До житлового будинку вони перейшли проживати в жовтні 2015 року та він постійно проводив оплату комунальних послуг. Він супроводжував [PERSON] та тещу до нотаріуса, однак сам при укладенні договорів присутній не був. У період шлюбу, в 2016 році вони купили автомобіль Honda Accord за 17 500 доларів США, частину грошей на придбання автомобіля, а саме 8 000 доларів їм позичили батьки [PERSON] . У судовову засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, суду пояснила, що дійсно в 2014 році вона познайомилася з [PERSON] . В той час вона проживала у місті Херсоні у квартирі своїх родичів. Так як свого житла у неї не було, то батьки за свої кошти придбали їй житловий будинок із земельною ділянкою в селі Чорнобаївка. Крім того, на день народження (20-річчя) батьки подарували їй автомобіль Hyundai i20 . Зазначене майно було зареєстроване на її ім`я. Вона не заперечує, що із [PERSON] вони зустрічалися, однак разом почали проживати за місяць до весілля. Спільне господарство вони не вели, спільного бюджету не мали, кожен жив за свої кошти, зокрема її повністю утримували батьки. Коли вона купувала земельну ділянку та житловий будинок, то кошти їй передала її мама [PERSON] , яка була присутня при укладенні договорів купівлі-продажу, а [PERSON] супроводжував їх. Після того, як вона придбала житловий будинок, позивач попросив зареєструвати його у цьому будинку, так як він був зареєстрований зі своєю матір`ю, що позбавляло її можливості отримувати субсидію. В період шлюбу з позивачем вони придбали автомобіль Honda Accord, кошти на його придбання дали її батьки у борг, який позивач так і не повернув. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає чатковому задоволенню, виходячи зі слідуючого: Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 5 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами 1 та 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. . Враховуючи зазначені норма закону слід зробити висновок, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Такий висновок зробив Верховний суд у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 337-5266/15-ц. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. У судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зокрема свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2013 року він знайомий з [PERSON] , а саме з того часу, коли вони працювали разом в «Арсеналі», хоча [PERSON] офіційно не був працевлаштований. В 2014 році [PERSON] познайомив його з [PERSON] , до якої вони інколи після роботи заїздили на вечерю та привозили із собою продукти. В 2016-2017 роках він разом із [PERSON] їздив до батьків [PERSON] , де він за гроші працював на полі. Гроші на розрахунок із робітниками батьки [PERSON] давали [PERSON] . Зі слів [PERSON] йому було відомо, що вони з [PERSON] купили два автомобіля Hyundai i20 та Honda Accord. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивача знає з дитинства, а з [PERSON] він познайомився в 2015 році, коли робив меблі у будинок, що розташований в селі Чорнобаївка. Меблі вибирала [PERSON] та розраховувалася з ним, хоча деколи гроші привозив і [PERSON] . Чи проживали [PERSON] з [PERSON] в той час, як подружжя йому не відомо, хоча він бачив їх разом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що добре та давно знає позивача. В 2014 році [PERSON] познайомив його в [PERSON] , як своєю дівчиною. Згодом вони разом парами відпочивали в одних компаніях на свята. Йому відомо, що в 2014 році [PERSON] та [PERSON] купили автомобіль, але за чиї кошти він не знає. Також він допомагав [PERSON] відливати відмостку та зварював вольєр для собаки у житловому будинку, який вони купили в селі Чорнобаївка, але йому також не відомо за чиї кошти він був куплений. Свідок [PERSON] суду пояснив, що восени 2013 року [PERSON] разом із [PERSON] були у нього у гостях, а згодом ще раз приїздили. Також він був у них у гостях, а саме в квартирі [PERSON] . Бачив там зубну щітку та особисті речі [PERSON] . Знає, що [PERSON] добре заробляв, так як бачив у нього «купу грошей», він ні в чому не відмовляв [PERSON] . В січні 2014 року він бачив, як [PERSON] брала із гаманця [PERSON] гроші. Також він був присутній коли укладався договір купівлі-продажу житлового будинку, в якості перекладача, так як вільно володіє англійською мовою, а один із продавців будинку був громадянином США. В його присутності мати [PERSON] передавала продавцям гроші за будинок. [PERSON] при укладенні договору не було. Однак покази цих свідків не свідчать, що в період часу з березня 2014 року по 21 червня 2016 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом вирушали у відпустки, постійно відвідували сімейні свята, та гостювали, як у батьків позивача, так і у батьків відповідачки, надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному. Отже свідки не підтвердили, що відносини між сторонами були сталі, притаманні подружжю та вони за спільні кошти придбали спірне майно. За чиї кошти було придбане спірне майно свідки не повідомили, їм тільки відомо, що таке майно було придбане. Одночасно суд критично відноситься до показів свідка [PERSON] в тій частині, що сторони знайомі з осені 2013 року, а також, що він бачив, як [PERSON] в січні 2014 року «брала» із гаманця [PERSON] кошти, так як з пояснення сторін вбачається, що вони познайомилися тільки в березні 2014 року. Також позивач не зазначив та не долучив доказів, які б підтверджували, що відповідачка користувалася банківською карткою позивача та знімала з цієї картки кошти, розраховувалася нею. Позивачем не зазначено ані номеру картки, ані суми грошей, яка знаходилася на рахунку. На підтвердження спільного проживання з відповідачкою у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . у період часу з жовтнґ 2015 року по 21 червня 2016 року, позивач надав копії квитанцій про сплату ним комунальних послуг, які датовані: 25 січня 2018 року, 10 квітня 2018 року, 23 квітня 2018 року, 6 вересня 2018 року, 1 листопада 2018 року, 17 грудня 2018 року, 10 січня 2019 року, 23 січня 2019 року, 18 лютого 2019 року. Однак надані квитанції не є належними доказами, так як оплату комунальних послуг позивач здійснював в період шлюбу з відповідачкою. Позивачем також було надано копію квитанції про сплату відповідачкою [PERSON] комунальних послуг (які надавалися у житловий будинок, розташований в селі Чорнобаївка) 2 червня 2016 року, що свідчить, що відповідачка самостійно здійснювала оплату комунальних послуг до реєстрації шлюбу. Суд вважає, що відносини позивача та відповідачки, які мали місце з березня 2014 року по червень 2016 року не можуть розцінюватися як довготривалі, та за цей час вони не змогли спільною працею та за власні (спільні) кошти придбати спірне майно, вартість якого є значною, та після п`яти місяців знайомства, у серпня 2014 року придбали автомобіль Hyundai i20. Відповідно до судової практики Верховного суду, а саме постанови Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. На підтвердження факту проживання однією сім`єю, позивачем надано фотокартки із зображенням як позивача, так і відповідачки, однак зробити висновок коли. ці фотокартки було зроблено до реєстрації шлюбу чи після реєстрації шлюбу неможливо, а тому вони не можуть бути належним доказом. Звертаючись із позовом до суду позивач не надав будь-якої інформації про своє працевлаштування та щодо джерела отримання ним доходів. При цьому, як доказ знаходження на його рахунках коштів в сумі 48 290 грн ним було долучено до матеріалів справи тільки історії по карткових рахунках за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2016 року, із яких вбачається що на рахунках відкритих на ім`я позивача в банківських установах, як зараховувалися кошти на рахунок так і знімалися в межах не більше 6 000 грн, однак встановити відомості щодо джерела надходження цих коштів є неможливим, а отже позивачем не надано належних доказів, що на день придбання спірного майна у нього були наявні грошові кошти на придбання: 10 квітня 2015 року - земельної ділянки (купівлю-продаж земельної ділянки вчинено за 100 778 грн), 10 квітня 2015 року житлового будинку (купівлю-продаж житлового будинку вчинено за 149 000 грн.) та 29 липня 2014 року - автомобіля Hyundai i20 (купівлю-продаж автомобіля було вчинено за 206 900 грн). Також у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що у позивача станом на 2014 рік були у наявності 40 000 доларів США, будь-яких доказів про джерело їх походження суду не надано, так як і не надано доказів передачі 10 квітня 2015 року коштів у сумі 30 000 доларів США матері відповідачки на придбання житлового будинку та земельної ділянки. Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання майна спільною сумісною власністю, зокрема автомобіля Hyundai i20 суд приймає до уваги і пояснення самого відповідача, який ствердив, що зазначений автомобіль купувався, як подарунок для відповідачки на 20-річчя та що кошти на його придбання частково надали батьки відповідачки. Також, відмовляючи у позові в частині визнання майна (земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля Hyundai i20) спільною сумісною власністю, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не намагався стати учасником (одним із покупців) у договорах купівлі-продажу, та усвідомлював (погоджувався), що спірне майно оформляється тільки на відповідачку, однак не ставив питання перед відповідачкою щодо оформлення цього майна, як на нього так і на відповідачку, не був присутній при укладенні угод, не читав договори, не вносив до них будь-яких поправок, пропозицій, застережень. Також не повідомив суд, яка була домовленість між ним та відповідачкою щодо подальшого розпорядження цим майно, якщо воно буде оформлено тільки на відповідачку. За клопотанням відповідачки у судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зокрема свідок [PERSON] суду пояснив, що є товаришем сім`ї [PERSON]. У 2015 році [PERSON] познайомила його з [PERSON] , як своїм другом. Він бачив [PERSON] у квартирі [PERSON] , що розташована у місті Херсоні. У вересні 2015 року він разом із батьком [PERSON] , шукав для неї автомобіль. Вони об`їздили декілька салонів та вирішили придбати для [PERSON] на день народження автомобіль Hyundai i20. Кошти за автомобіль повністю сплатив батько [PERSON] у його присутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що допомагала сім`ї [PERSON] у пошуку приватного будинку для проживання. Не заперечує, що на запропоновані нею варіанти житла [PERSON] їздила дивитися із [PERSON] , але потім житлові будинку дивилася мати [PERSON] . Під час укладання договору купівлі-продажу були присутні продавці, а також вона, [PERSON] , мати [PERSON] і перекладач. [PERSON] привозив на власному автомобілі до нотаріуса, але сам до нього не заходив та не був присутній при укладенні договору. За житловий будинок з продавцями розраховувалася [PERSON] так як будинок купувала для своєї доньки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її дочкою та позивача вперше вона побачила навесні 2015 року, коли зранку приїхала до доньки, яка на той час проживала в місті Херсоні. Коли вона зайшла до квартири, то із «шафи» вийшов [PERSON] та відразу залишив квартиру. Через деякий час він привозив [PERSON] до неї в село, а потім приїздив її забирати. [PERSON] вона розцінювала як товариша своєї доньки. Як житловий будинок із земельною ділянкою, так і автомобіль Hyundai i20 були придбані нею та її чоловіком для доньки [PERSON] . Їх фінансове положення дозволяло це робити, так як вони займаються сільським господарством та мають високі доходи. Будучи в шлюбі, [PERSON] позичав у них кошти на придбання автомобіля Honda Accord в сумі 20000 доларів США, які їм так і не повернув. Крім того, будучи зятем [PERSON] інколи привозив їм на допомогу по збору врожаю хлопців, з якими вони розраховувалися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною брата відповідачки та прописана в [ADDRESS] . В цій квартирі до заміжжя проживала [PERSON] . Вона дуже часто їздила в Херсон, бувала в квартирі, так як мала ключі від неї та час від часу залишалася там ночувати, однак [PERSON] там не бачила, також не бачила його речей. Перший раз вона побачила [PERSON] навесні 2015 року, коли він привіз [PERSON] в село Птахівка до батьків та [PERSON] повідомила, що вона з ним зустрічається. А познайомилася вона із [PERSON] 7 жовтня 2015 року, коли той з [PERSON] приїхав на день народження до її чоловіка, тоді він вперше офіційно познайомився із родиною. Їй також відомо, що батьки купили [PERSON] на 20-річчя автомобіль Hyundai i20 , а також житловий будинок в селі Чорнобаївка. Батьки [PERSON] заможні люди, а тому могли дозволити собі робити такі подарунки дочці. Після весілля [PERSON] повідомив, що хоче придбати новий автомобіль, але йому не вистачає коштів, а тому батьки [PERSON] позичили їм 20 000 доларів США, які [PERSON] обіцяв повернути, але так і не повернув. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] бачив вперше навесні 2015 року, коли той привіз до них [PERSON] . Автомобіль Hyundai i20 був придбаний ним особисто на 20-річчя [PERSON] за їх спільні кошти з дружиною. Також вони придбали для доньки в 2015 році в селі Чорнобаївка житловий будинок за 65 000 доларів США. Свою доньку як до одруження, так і після одруження утримували тільки вони з дружиною, так як мали таку можливість. Після весілля вони дали [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США для придбання автомобіля Honda Accord. На підтвердження пояснень цих свідків відповідачкою були надані докази про те, що [PERSON] є приватним підприємцем, має у власності земельні ділянки площею: 1.25 га, 06 га, 1.40 га., орендує земельні ділянки площею: 2,0 га, 8,7651 га. на яких вирощує сільськогосподарську продукцію, у 2014 році отримала дохід від продажу квартири в сумі 149 900 грн. Покази зазначених свідків підтверджують той факт, що сторони були знайомі з 2015 року, товаришували, однак спільне господарство не вели, разом не проживали, спірне майно було придбане за кошти батьків відповідачки. Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що сторони в період з березня 2014 року до 21 червня 2016 року проживали, як чоловік та жінка однією сім`єю та в цей період за спільні кошти придбали спірне майно: земельну ділянку, житловий будинок та автомобіль Hyundai i20, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Ухвалюючи рішення щодо задоволення позову в частині визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину автомобіля Honda Accord, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить стаття 168 ЦК України. Відповідно до статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Із наданих у судовому засіданні доказів, зокрема свідоцтва про шлюб (серія [NUMBER] ), вбачається що сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 травня 2016 року. Договором купівлі-продаду транспортного засобу 6547/17/001281 від 2 червня 2017 року укладеного між ТОВ «ПРЕМІУМ АВТО ЛЮКС» та [PERSON] підтверджується, що сторони в період шлюбу придбали автомобіль Honda Accord (легковий седан - В) білого кольору, номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Враховуючи те, що відповідачка не заперечувала факт придбання автомобіля Honda Accord в період шлюбу за спільні кошти, зазначила, що позивач на придбанння автомобіля позичав кошти у її батьків, цей факт підтвердили і свідки [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що цей автомобіль слід визнати спільним майном подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину цього автомобіля. Таким чином, суд визнає автомобіль Honda Accord (легковий седан - В) білого кольору, номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя та визнає за позивачем право власності на його 1/2 частину, при цьому питання щодо розподілу цього автомобля (неподільна річ, яка не може бути реально поділена між сторонам) може бути вирішено між сторонами добровільно, а бо ж у судовому порядку шляхом пред`явлення до суду відповідного позову. При вирішенні питання про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу та відповідачки на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача подано: ордер на надання правової допомоги від 1 липня 2019 року, договір про надання правничої допомоги від 1 липня 2019 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ліпіною І.В., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом в рамках виконання умов договору про надання правничої допомоги від 1 липня 2019 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ліпіною І.В., складений 13 травня 2020 року на загальну суму 26 500 грн за: надання консультацій, узгодження правової позиції - 1000 грн, підготовка та подання позовної заяви, оформлення додатків до неї - 5000 грн, підготовка та подання заяви про забезпечення позову - 1000 грн, підготовка та подання заяви про виправлення описки у судовій ухвалі - 500 грн, підготовка та подання відповіді на відзив - 1000 грн, представництво та захист інтересів в суді (відвідання судових засідань), повязаних з переїздом до іншого населеного пункту з 07.2019 року по 13.05.2020 - 9 засідань - 2000 грн/засідання), розрахункову квитанцію серія АААА на суму 26500 грн.) З огляду на викладене, враховуючи, що докази, надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять розрахунку погодинної вартості правової допомоги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу. Отже, витрати позивача на правничу допомогу необхідно віднести за рахунок позивача. Заява представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лігінович Н.С. про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн підлягає залишенню без задоволення, виходячи зі слідуючого. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача подано: договір про надання правничої допомоги від 15 липня 2019 року, укладеного між [PERSON] та адвокатам Лігінович Н.С., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок розміру гонорару від 15 липня 2019 року (ознайомлення з документами, наданими замовником - 2000 грн; вивчення судової практики, щодо предмета спору - 1000 грн; аналіз ситуації на основі вивчених документів та підготовка юридичного висновку щодо перспективи спору - 2000 грн; підготовчка відзиву на позовну заяву та оформлення матеріалів для подання до суду - 5000 грн, участь у судових засіданнях у Білозерському районному суді Херсонської області (від 1 до 5 судових засідань) - 10000 грн, а всього 20000 грн, акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги № 133 від 15 липня 2019 року, складений 12 травня 2020 року, квитанцію АТ «Полтава-банк» про оплату послуг № 29521 від 12 травня 2020 року. Таким чином, докази, надані представником відповідачки на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять розрахунку погодинної вартості правової допомоги, а отже заява про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає залишенню без задоволення. Судові витрати пов`язані зі сплатою позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: partial