Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

В лютому 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні дитини, в якому просив суд: зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]; визначити наступні способи участі позивача у вихованні і спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]: - надати можливість спілкування батька з сином з 11.00 год. до 20.00 год. першої та третьої неділі місяця, з 11.00 год. по 20.00 год., другої та четвертої суботи місяця без присутності відповідача; - зобов'язати відповідача надавати позивачу можливість для проведення половини зимових канікул з 01 січня по 08 січня для сумісного відпочинку із сином; - зобов'язати відповідача надавати позивачу можливість під час літніх канікул: з 15 по 30 червня для проживання сина [PERSON] у дачному будинку позивача з його родичами; з 01 серпня по 10 серпня для сумісного відпочинку з сином [PERSON] на морі на період відпустки позивача; - надати можливість відвідування дитиною днів народження: батька (28 травня) та його бабусі (10 травня); - зобов'язати відповідача повідомляти позивача про шкільні заходи, за місцем навчання дитини; - зобов'язати відповідача надавати позивачу та його матері можливіть без перешкод спілкуватись з дитиною по мобільному телефону; - зобов'язати відповідача повідомляти позивача та його матір про хвороби та щеплення дитини та повідомляти про його місцезнаходження під час його хвороби для можливості його відвідування; - зобов'язати відповідача повідомити позивача про виїзд дитини з місця його проживання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що разом з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився син: [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина сторін проживає разом з відповідачем, яка в свою чергу, перешкоджає позивачу у спілкуванні з сином та не дає можливості приймати участі у його вихованні, тому позивач змушений був звернутись до суду, оскільки вирішити питання участі позивача у вихованні дитини в позасудовому порядку не можливо. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав частково, не заперечував проти визначеного способу, що викладений у висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідач позов визнала частково, не заперечувала проти визначеного способу участі батька у вихованні дитини, що викладений у висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, однак при цьому просила враховувати інтереси дитини. Пояснила, що позивач тривалий час не займався вихованням дитини та його розвитком. На даний час вони з дитиною відвідують психолога, щоб адаптувати сина до спілкування з батьком. Представник третьої особи у судове засідання не з"явилась, проте надала до суду висновок Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16.05.2018 року, крім того просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення з максимальним врахуванням інтересів дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.02.2006 року, який було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2016 року /а.с. 36, 38/. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] /а.с. 37/. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом з відповідачем, проти чого не заперечував позивач. У відповідності з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а саме: обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, про що йдеться у ст. 150 СК України. За правилами ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України (ч. 1-3) передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з положеннями ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з їх спільною дитиною. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, на підставі, встановлених судом обставин, враховуючи рекомендації, викладені у висновку Служби у справах дітей, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, виходячи виключно з інтересів та віку дитини, а також балансу інтересів дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вік дитини, а також беручи до уваги висновок Органу опіки та піклування від 16.05.2018 року №101-4352/03, суд вважає, що слід зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO] та визначити наступні способи участі позивача у вихованні і спілкуванні з дитиною: - кожної першої та третьої неділі щомісяця з 12 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, інших місць за бажанням дитини в Україні; - кожної другої та четвертої суботи щомісяця з 12 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, інших місць за бажанням дитини в Україні; - дні спільного відпочинку [PERSON] з сином [PERSON] під час канікул визначити у вигляді половини від загальної кількості канікулярних днів, з урахуванням думки дитини. Зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод: у спілкуванні з сином; для побачення з дитиною у випадку його хвороби за місцем його знаходження, а також у разі погіршення стану здоров'я дитини, негайно повідомляти про це батька дитини - позивача у справі; для відвідування заходів у школі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial