Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач, 21 липня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO] у зв'язку з ухиленням того від виконання своїх обов'язків по вихованню і утриманню дитини. В судовому засіданні, обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON], посилалася на те, що з 11 липня 2003 року по 12 квітня 2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач перестав надавати яку-небудь маитеріальну допомогу у вихованні і утриманні дитини. Більш того, з часу розірвання шлюбу, той виїхав у невідомому їй напрямку. З дитиною з того часу жодного разу не бачився і не спілквуався. Просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно дитини, а того залишити з нею. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином (опубліковане оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» №199 від 28 жовтня 2014 року). Про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Представники третьої особи (Служби у справах дітей Кодимської РДА) (за довіреністю), вважали, що в інтересах дитини слід позбавити відповідача батьківських прав. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Другим відділом реєстрації актів цивіьного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси 11 листопада 2003 року, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с.6). Згідно висновку служби у справах дітей Кодимської РДА Одеської області (як органу опіки та піклування) від 12 березня 2014 року, [PERSON] слід позбавити батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO], (а.с.9). Вислухавши вимоги позивача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі з таких мотивів. Стаття 51 Конституції України та статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402-ІІІ забороняє будь-яке насильство над дітьми і зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року і набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Роз'яснюючи положення зазначеної статті закону Пленум Верховного Суду, в п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Аналізуючи вказані норми Закону, суд приходить до висновку, про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач умисно не виявляє до дитини батьківського піклування, нехтує своїми батьківськими обов'язками. Більше восьми років дитина перебуває на утриманні матері - [PERSON], що свідчить про небажання відповідача виховувати дитину в дусі засвоєння загальновизнаних норм моралі. Відтак, суд приходить до переконання в необхідності позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON], [INFO]. На підставі ст.ст.164 ч.1 п.1,2 СК України,

Outcome: approved