Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 23.12.2016 року, в якій просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно їх малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування пред'явлених вимог вказала, що в період перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбу [INFO] року у них народився син [PERSON]. З 2012 року сторони проживають окремо, шлюбні відносини між ними припинились. З того часу син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, батько участі у вихованні дитини, матеріальному забезпеченні не приймає. Малолітній [PERSON] є інвалідом дитинства, у зв'язку з чим потребує додаткового дієтичного харчування, санаторно-курортного лікування. Знаючи про ці обставини, [PERSON] жодної допомоги не надає, інтересу до життя та здоров'я сина не проявляє, що вона розцінює як самоусунення відповідача від виконання покладених на нього батьківських обов'язків. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] пред'явлені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові та з урахуванням обсягу наявних доказів, які підтверджують дійсність невиконання [PERSON] батьківських обов'язків відносно малолітнього сина [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, в контексті ст.ст.74, 76 ЦПК України повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно наданої позивачем нотаріально посвідченої заяви, [PERSON] не заперечував проти позбавлення його батьківських прав та розгляду справи за його відсутності (а.с.71). Представник третьої особи Іванова О.В. не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], вважаючи, що застосування такого крайнього заходу відповідатиме інтересам дитини, яка є інвалідом та потребує особливого відношення і більшої уваги. Оцінюючи характер процесу, важливість предмета розгляду, який стосується захисту прав та інтересів малолітньої дитини, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача та на підставі наявних доказів, що узгоджується з 'правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України». Суд, вислухавши позицію позивача, її представника та представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що в період перебування сторін в шлюбі, офіційно зареєстрованому 12.09.2003 року Відділом реєстрації актів громадського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №581, у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 04.12.2003 року (а.с.5). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.04.2015 року, яке набрало законної сили 27.04.2015 року (а.с.4), шлюб між сторонами розірвано. Як вказувала позивач, що не спростовано жодними доказами з боку відповідача, з 2012 року та по теперішній час малолітній син [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Згідно медичного висновку №212 від 01.11.2016 року та Витягу з протоколу засідання міської психолого-медико-педагогічної консультації №2196 від 27.10.2015 року (а.с.13,14), [PERSON] є дитиною-інвалідом з дитинства, має стійку соціальну та шкільну дезадаптацію, виражений астенічний розлад, заїкуватість, легку розумову відсталість. Дитині рекомендовано індивідуальну форму навчання, заняття з логопедом, психологічну корекцію в умовах навчального закладу, медичну корекцію поведінкових та неврологічних порушень за місцем проживання. На малолітнього сина [PERSON] позивач отримує щомісячно державну соціальну допомогу в розмірі 1717 грн., у зв'язку з чим перебуває на обліку в УПСЗН виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, що підтверджується довідкою №293 від 18.01.2017 року (а.с.15). З документів з місця навчання (а.с.7,8) слідує, що [PERSON] навчається в 6-а класі Криворізької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №41 за індивідуальною формою навчання по програмі для дітей, що потребують фізичного і/або розумового розвитку. Дитина виховується в неповній родині, вихованням займається мати [PERSON], надає йому допомогу в навчанні, стосунки між нею та сином добрі, побудовані не взаєморозумінні та повазі. Участь у вихованні [PERSON] приймають дід та баба, при цьому роль батька у вихованні дитини не прослідковується. На підставі виконавчого листа від 27.06.2007 року № 2-2320/2007, виданого 08.11.2007 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.9), з [PERSON] судом присуджено стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 долі його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.03.2007 року до повноліття дитини. Посилання позивача, що не дивлячись на стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього [PERSON] в судовому порядку, які він не сплачує, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, суд приймає до уваги, оскільки вони підтверджуються наданими ДВС довідками-розрахунками, повідомленнями (а.с.10, 69, 72), відповідно до яких заборгованість [PERSON] по сплаті вказаних аліментів станом на 14.04.2016 року становить 929,67 грн., станом на 07.12.2016 року - 10 439,57 грн., а станом на 31.07.2017 року - 20 027,92 грн. Такі обставини суд розцінює як свідчення незацікавленості з боку відповідача в забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування його сина [PERSON], який є дитиною-інвалідом та потребує більшої уваги та догляду, чим за встановлених судом обставин фактично негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Зазначені фактори та неприйняття [PERSON] участі у виховному та навчальному процесі сина, на переконання суду, є свідченням його умисної винної поведінки, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан (ст.150 СК України). У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. При цьому, в розумінні п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 вказаної постанови. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок. Як слідує з листа Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 19.04.2017 року (а.с.42), [PERSON] зарекомендував себе негативно, зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює. На неодноразові виклики працівників Служби з метою проведення з ним профілактичної бесіди та з'ясування думки щодо можливості позбавлення його батьківських прав, останній жодним чином не реагував, на засідання не з"являвся, на телефонні дзвінки не відповідав. Участі у виховному та навчальному процесі сина [PERSON] не приймає. Зазначені фактори в їх сукупності суд вважає за можливість позбавлення його батьківських прав, що відповідатиме інтересам дитини. Оскільки в контексті приписів ч.6 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами, в той час як окремого рішення спеціалісти Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради не змогли надати з огляду на неодноразові неявки на засідання [PERSON] та наявність нотаріально посвідченої згоди на позбавлення його батьківських обов'язків, суд приходить до висновку, що вказані обставини наряду не виключать можливість позбавлення [PERSON] таких прав відносно малолітнього [PERSON] Враховуючи встановлені судом обставини та те, що позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків, тому суд вважає достатніми надані позивачем докази для застосування до відповідача крайніх заходів у виді позбавлення його батьківських прав, у зв'язку з чим приходить до висновку про необхідність задоволення пред'явлених [PERSON] позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з огляду на задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ухвали суду від 18.01.2017 року (а.с.18), в силу ч.3 ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в ході держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. за ставками, що діяли на момент пред'явлення [PERSON] позову до суду.

Outcome: approved