Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним посилаючись на те, що 21 березня 1997 року вона придбала [ADDRESS] підставі договору купівлі-продажу, який був укладений між нею та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які являлись власниками зазначеної квартири. У вересні 2015 року їй стало відомо, що зазначена квартира на праві приватної власності належить [PERSON] 27 вересня 2000 року спірна квартира була начебто продана нею [PERSON], який в подальшому перепродав її [PERSON] Зазначеного договору вона не укладала. Тому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 вересня 2000 року недійсним з моменту його вчинення, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представники позивача в судове засідання позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засідання позов визнав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява в якій позов підтримує та просить розглянути справу у його відсутність. Треті особи ПНКМНО Коновалова Е.А., ПНКМНО Криворучко В.П. в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи містяться заяви в яких просять розглянути справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 21 березня 1991 року між [PERSON], [PERSON], яка також виступала законним представником [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу [ADDRESS] посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Наталією Максимівною (а.с.7). Згідно копії інформаційної довідки, наданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 14 січня 2016 року, [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 6-ою Київською державною нотконторою, 21 березня 1997 року № 4у-364 (а.с.21, 121). Представники позивача пояснили, що в подальшому від працівників міліції позивачу стало відомо про те, що 27 вересня 2000 року нею ніби то, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПНКМНО Криворучко В.П., продано належну їй квартиру [PERSON] (а.с.9-10). По даному факту було заведено кримінальне провадження №12015100040013880 (а.с.17-20). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно вимог ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа. Яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи той факт, що відповідачем позов визнано та оцінюючи докази, що наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу безумовно порушені положення ст. 203 ЦК України, оскільки позивач зазначеного правочину не укладав. Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved