Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач з звернувся до суду із позовом до відповідача з подальшим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просив визнати автомобіль Митсубиши Лансер, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], та [PERSON] та стягнути з відповідачки компенсацію у розмірі 1\\2 частки від вартості проданого автомобіля у розмірі еквівалентному 5300 доларів США. В лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON]. з подальшим уточненням, в якому остаточно просивла встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 14 січня 2003 року по 24 листопада 2005 року, провести поділ сумісного нажитого під час шлюбу майна , відійшовши при цьому від рівності часток подружжя з урахуванням інтересів дитини, яка проживає з нею, та стягнути на її користь компенсацію 2\\3 вартості квартири за [ADDRESS] у сумі 869 844,46 грн., та компенсацію вартості 2\\3 рухомого майна, що перебувало у квартирі у розмірі 152 660 грн. Ухвалою суду від 16 червня 2015 року в якості співвідповідача по справі залучено [PERSON] . Позивач [PERSON]. та представник позивача в судовому засіданні вимоги позову просив задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON]. визнав в судовому засіданні, що дійсно не сплачує аліменти на утримання сина, оскільки відповідачка без його згоди реалізувала спільний автомоібль, отже вважає, що таким чином заборгованість по аліментах до вирішення питання щодо отримання ним компенсації не підлягає сплаті. Також визнав, що проживав з відповідачкою однією сім'єю приблизно за півроку до реєстрації шлюбу. Автомобіль був придбаний в період шлюбу, але відповідачка продала його без згоди співвласника , отже повинна сплатити компенсацію 1\\2 вартості спільного майна врозмірі еквівалентному 5 300 доларів США, оскільки саме за таку ціну, як йому відомо був проданий автомобіль. Позивачка за зустрічним позовом суду пояснила, що відповідач [PERSON]. ухиляється від належного утримання спільного сина , не сплачує алміенти, не повернув дитячі меблі та ініші речі, що є підставою для відступу від рівності часток у майні подружжя в бік матері , з якою проживає дитина. Що стосується частки у рухомомо майні, то зазначив, що оскільки все майно, нажите за час шлюбу залишилося в квартирі за місцем проживання [PERSON]., то він повинен сплатити їй компенсацію 2\\3 вартості цього майна. З початку 2003 року вона почала проживати однією сім'єю з [PERSON]. за місцем проживання її батьків. Він постійно проживав у неї, у них був спільний бюджет, оскільки він працював і мав непоганий заробіток, а вона мала аліменти від батька, оскільки була тна той час неповнолітньою. Майже одразу вони вирішили відкладати кошти на купівлю квартири і разом накопичували кошти на придбання спірної квартири. Відповідачка [PERSON], яка є матірю [PERSON]., ніде не працювала, отже не мада можливості придбати квартиру. Згодом вона дізналася, що [PERSON]. купив квартиру не на своє ім'я, а на ім'я матері, але він запевняв її, що мати згодом переоформить квартиру і вона перейде у їх власність. Квартира по [ADDRESS] придбана ними під час спільного проживання однією сім'єю , вони разом вибирали цю квартиру , робили там ремонт за спільні кошти, отже вважає цю квартиру спільною сумісною власністю. Оскільки відповідач переоформив цю квартиру на свою матір [PERSON] , вввжає, що він повинен сплатити їй компенсацію 2\\3 її вартості виходячи з дійсної ринкової вартості цієї квартири на час вирішення справи. Вимоги первісного позову [PERSON] не визнала, оскільки продавала спірний автомобіль не вона, а сам [PERSON]., і кошти від його продажу вони вже поділили порівну. Вислухав пояснення сторін , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 25 листопада 2005 року по 23 грудня 2013 року (рішення Центрального районного суду м.Миколаєва№ 490\\14100\\13-ц) перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] [PERSON] після укладення шлюбу 28 квітня 2014 року змінила прізвище на [PERSON]. Правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи підтверджується, що у період шлюбу 27 липня 2007 року сторони придбали автотранспортний засіб марки Митсубиши Лансер 1.6, Комфорт , випуску 2007 року, за 98 300 грн., зареєстрований на імя [PERSON] Відповідно до Облікової картки на вказаний автомоібль згідно бази НАІС ДДАІ МВС України , 11 лютого 2014 року [PERSON] ( Довідка-рахунок № ААВ597000 від 10 лютого 2014 року ) продала вказаний автомобіль [PERSON] Згідно витягів з інтернет-сайту Авто-риа, середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу Митсубіши Лансер 1.6 , 2007 року випуску станом на час розгляду справи складає приблизно 140 000 грн. Суд приймає до уваги зазначену ринкову вартість автомобіля, оскільки інших, більш достовірних доказів щодо реальної ринкової вартості автосмобіля на час розгляду справи або на час відчуження спільного автомобіля, позивач суду не надав, правом клопотати про призначення судової експертизи з оцінки вартості зазначеного автомобіля не скористався, незважаючи на роз'яснення судом. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав. Наведені обставини свідчать про те, що заззначений автомобіль майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Відповідно до положень ст. 70 СК, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, за рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з дружиною або чоловіком проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для їх розвитку. За рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва на користь [PERSON] з [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1\\4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 30 січня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист за цим рішенням суду пероебуває на прмсуовому виконанні у відділі ДВС. [PERSON] визнав в судовому засіданні, що ухиляється від сплати аліментів на утримання сина, але з підстав недосягнення згоди з колишньою дружиною щодо поділу спільного майна. За такого, твердження позивачки за заустрічним позовом про наявність підстав для збільшення частки у спільному майні подружжя за викладених обставин є обгрунтованим та приймаються судом до уваги, адже мотиви [PERSON] щодо несплати аліментів не мають правового значення для вирішення даного спору. Відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. За такого, оскільки автомобіль, який є спільною сумісмною власністю подружжя, відчужено на час розгляду справи відповідачем, з неї слід стягнути на користь позивача 1\\3 частину дійсної ринкової вартості майна, а саме 46 666, 66 грн. Як вбачається з видаткової накладної № ВВ-0004813 від 05.04.2011 року, [PERSON], придбала спортивний куточок в комплекті, вартістю 2 800 грн., позивач за первісним позовом не заперечував , що цей куточок залишився в квартирі за адресою його проживання. За такого, слід визнати це майно спільним сумісним майном подружжя, провести поділ цього майна, визначивши 2\\3 частини за [PERSON] , що дорівнює 1866,66 грн. від його вартості. Враховуючи принцип взаємозаліку грошових стягнень сторін за первісним та зустрічним позовами, слід врахувати зазначену вартість у вартість компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за автомобіль (46 666, 66 - 1866,66) = 44 800 грн. Щодо іншого рухомого майна , зазначеного у зустрічній позовній заяві, то жодних доказів як наявності цього майна в натурі, так і придбання цього майна в період шлюбу саме сторонами, позивачка за зустрічним позовом суду не надала, отже у задоволенні цих вимог щодо визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації його вартості слід відмовити за недоведеністю. 23 лютого 2005 року [PERSON] за договором купівлі-продажу за реєстровим № 885 придбала квартиру № [ADDRESS] за 17 933 грн. Відповідно до нотаріально посвідченого Договору дарування квартири від 24.05.2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру № [ADDRESS], загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м. Зазначена квартира належала дарувальнику на підставі Договору купівлі-продажу від 23.02.2005 року за реєстровим № 885. Право власності [PERSON] на цю квартиру зареєстровано в КП ММБТІ 23.06.2005 року. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 08.05.2014 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним з підстав його удаваності договору дарування від 24.05.2005 року . Як вбачається з і змісту зазначених судових рішень, судом встановлено, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладання договру дарування квартири, не надано доказів, що сторони уклали цей договір з метою приховати інший правочин та не доведено чи дійшли згоди сторони щодо усіх умов договору купівлі-продажу, який бажали приховати . Як слідує з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2015 року , квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Рудою О.М. від 11 червня 2014 року. Що стосується інших вимог зустрічного позову, то суд доходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 22, 23 Сімейного кодексу України, шлюбний вік для чоловіків та жінок встановлюється у вісімнадцять років. Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу. Право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку. За заявою особи, яка досягла шістнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам. У відповідності до вимог статті 256 ЦПК України суд встановлює факти, що мають юридичне значення і, зокрема, факт проживання однією сім"єю. Згідно ст.. 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. З огляду на встановлені судом обставини справи, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, вимоги позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу з 2003 року такими, що підлягають частковому задоволенню - в період з лютого 2005 року . Так, по-перше 12 лютого 2005 року [PERSON] досягла шлюбного віку,по-друге позивач [PERSON]. сам визнав в судовому засіданні, що постійно проживав однією сімєю з відповідачкою приблизно за шість місяців до реєстрації шлюбу. Також з пояснень сторін вбачається, що в цей період [PERSON] приймала участь в облаштуванні та проведенні ремонту придбаної спірної квартири відповідачами за зустрічним позовом . Крім того, поясненнями свідків [PERSON], та [PERSON]., допитаними в судовому засіданні , встановлено, що дійсно с середини 2003 року [PERSON]. залишався ночувати за місцем помешкання [PERSON], вони разом здійснювали покупки продуктів харчування , святкували свята. Проте, разом з тим, в будинку проживала і мати [PERSON], яка також здійснювала покупки, вела господарство, отримувала аліменти на утримання неповнолітньої доньки та певним чином ними розпоряджалася. Отже, неможливо достовірно встановити , чи вели на той період сторони разом спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.. Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу. Проте, ст. 57 цього Кодексу встановлено, що майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо. Відповідно до положень вищевказаної Постанови пленуму ВСУ, ст. ст. 60-72 СК України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї . Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є майном, набутим відповідачем за договором дарування, ще й до реєстрації шлюбу з позивачкою за зустрічним позовом, отже не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу саме в такому порядку. Жодних вимог про оспорювання зазначених договорів як купівлі-продажу [PERSON] зазначеної квартири в частині покупця, так і щодо договору дарування від 24.05.2005 року, позивачка за зустрічним позовом не заявляла. За такого, вимоги зустрічного позову в частині стягнення компенсації за 2\\3 частини вартості зазначеної квартири як спільної сумісної власності подружжя не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд вавжає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 02 лютого 2015 року шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на автомобіль марки Митсубиши Лансер 1.6 Комфорт АТ, 2007 року випуску. В силу ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем при поданні позовної заяви, отже з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 350 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову, та на користь держави розмір недоплаченого судового збору у розмірі 98 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог, а з [PERSON]. на користь позивачки за зустрічним позовом - 243,60 грн. судового збору за вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, та на користь держави - суму недоплаченого судового збору за заяву про зміну позовних вимог у розмірі 638 грн. 50 коп. (1086, 50 (1% від ціни позову еквівалент 5300 доларів США)- 350 -98) .

Outcome: partial