Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Реєстраційна служба Ворошиловського РУЮ в м. Донецьку про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, посилаючись на наступні обставини. Ні підставі свідоцтва про право власності на житло №27 виданого 01.10.1996 року Донецьким коксохімічним заводом імені Кірова, квартира, розташована в [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала позивачу та його дружині [PERSON]. Вказана квартира складає 51/100 від всього будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 34,3 кв.м.,загальною площею 53, 3 кв.м., що відображено в копії технічного паспорту на квартиру. [INFO] року померла його дружина - [PERSON], яка постійно мешкала в [ADDRESS] про що було видане відповідне свідоцтво про смерть. Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з ? частини спірної квартири. У відповідності зі статтею 529 ЦК України, в редакції 1963 року, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], як чоловік спадкодавця. Спадкове майно, після смерті [PERSON] позивач прийняв, оскільки у встановлений законом строк після смерті дружини звернувся до Дев'ятої Донецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Окрім цього, позивач постійно мешкав у спірній квартирі, про що свідчить відмітка як про його реєстрацію та і довідка ЖЕУ №2 КП «Керуюча компанія Будьоннівського району міста Донецька» за №1407 від 12.12.2013 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.08.2000 року Дев'ятою державною нотаріальною конторою позивачу належить 2/9 частини від ? частини вказаної квартири. Таким чином, на підставі двох правовстановлюючих документів йому належить 11/18 частин від всієї квартири. Крім позивача, спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є відповідач. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.08.2000 року Дев'ятою Донецькою державною нотаріальною конторою по реєстру №1-1883 відповідачу належить 7/9 частини від ? частки вказаної квартири, що складає 7/18 часток від всієї квартири. В зв'язку з втратою правовстановлюючих документів, позивачем були отримані дублікати. Однак, зареєструвати дублікати вказаних документів позивач не може з наступних причин. Згідно відповіді реєстраційної служби Ворошиловського РУЮ в м. Донецьку від 11.07.2013 року за №774/т95з-1/2.2-10, йому відмовлено в реєстрації дублікаті вдвох правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися з позовом до суду про визнання права власності. Крім того, квартира належала співвласникам на прав спільної сумісної власності та частки між ними не визначені. Вважає, що частки кожного з співвласників є рівними. Крім того, загальна площа квартири була збільшена за рахунок розведеної нежитлової прибудови 4-3. В правовстановлюючих документах житлова площа визначена як 47,1 кв.м. Згідно рішення Будьоннівської райради м. Донецька за №421/2 від 17.12.2008 року, житлову площу [ADDRESS] 34, 3 кв.м., загальну - 53, 3 кв.м. Згідно технічного паспорту виготовленому 12.04.2013 року, вартість спірної квартири складає 61641 гривень. Вартість 11/18 частки спірної квартири складає 37670 гривень. Таким чином, позивач позбавлений можливості зареєструвати свої майнові права на частку квартири у встановленому законом порядку. Просить суд: - визначити, що частки кожного зі співвласників, тобто позивача та померлої [PERSON] в квартирі [ADDRESS] є рівними, тобто по ? за кожним; - визнати за позивачем право власності на ? квартири [ADDRESS], загальною площею 53,3 кв.м., в тому числі житловою -34,3 кв.м.; - визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлої [INFO] року право власності на 2/9 від ? квартири [ADDRESS], загальною площею 53,3 кв.м., в тому числі житловою -34,3 кв.м, таким чином визнавши за ним право власності на 11/18 частини квартири [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України у випадку неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого та від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, якщо вказані ним причини неявки визнані неповажними, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, якщо позивач не заперечував проти такого розгляду справи. В зв'язку, з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Реєстраційна служба Ворошиловського РУЮ в м. Донецьку в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1996 року за №27, виданого Донецьким коксохімічним заводом імені Кірова. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис №198. Відповідно до ч.2 ст.4 розділу „Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, у редакції 16.01.2003р., який набрав чинності з 01.01.2004р., до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом встановлено, що [PERSON] померла до набрання чинності ЦК України, у редакції 16.01.2003р., таким чином на данні правовідношення розповсюджується дія ЦК України, в редакції 1963р. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 524 ЦК України (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Так, 23 жовтня 1998 року [PERSON] було складено заповіт, за яким все належне їй майно, в тому числі 25, 5/100 частини будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], вона заповіла своєму сину - [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.2000 року, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з ? частини квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] успадкував 7/9 частини квартири [ADDRESS] з яких обов'язкова частка 2/9 частини спадкового майна ще не видана. 19 серпня 2000 року позивач звернувся до Дев'ятої Донецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. Згідно з дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2000 року, позивач успадкував 2/9 частини квартири [ADDRESS] як обов'язкову частку після смерті [PERSON]. Вирішуючи позовні вимоги щодо визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд виходить з вимог ч.2 статті 370 ЦК України, згідно з якою, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласниками у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Разом з тим, як вбачається з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Частинами 1,2 статті 71 ЗУ «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно з роз'ясненнями викладеними в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, «Про судову практику розгляду цивільни справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом до суду про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру становила..» В той же час, як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2000 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.2000 року, нотаріусом [PERSON], чітко зазначено, що спадкове майно, померлої [PERSON], складається з ? частини квартири [ADDRESS], що свідчить про те, що частка померлої визначена як ?. В зв'язку з чим, суд вважає вимоги позивача щодо визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності безпідставними, надмірними та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги позивача щодо визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлої [INFO] року право власності на 2/9 від ? квартири [ADDRESS], суд виходить з наступного. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Однак, як вбачається з копії спадкової справи наданої суду, 23 серпня 2000 року державним нотаріусом Дев'ятої державної нотаріальної контори [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/9 частини квартири [ADDRESS] як обов'язкову частку після смерті [PERSON]. Таким чином, враховуючи, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування є відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину, а така відмова відсутня, та враховуючи, що позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статті 212 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду насамперед встановленого значення. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на ? частину квартири [ADDRESS] оскільки таке право за ним визнано, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.10.1996 року №27 та ніким не оспорюється. Крім того, доводи позивача стосовно неможливості зареєструвати дублікати правовстановлюючих документів, через відмову реєстраційної служби жодним чином не доведені та не підтверджуються жодними доказами по праві. У відповідності зі статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін або інших особі, які приймають участь у справі. Так, враховуючи, що загальна площа квартири була збільшена за рахунок розведеної нежитлової прибудови 4-3. та згідно рішення Будьоннівської райради м. Донецька за №421/2 від 17.12.2008 року, житлову площу [ADDRESS] визнано вважати 34, 3 кв.м., загальну - 53, 3 кв.м, що може бути підставою для відмови в реєстрації права власності, то вказані правовідносини регулюються статтею 376 ЦК України, яка регламентує порядок визнання права власності на самочинне будівництво, на які позивач не посилається. Таким чином, виходячи з викладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - Реєстраційна служба Ворошиловського РУЮ в м. Донецьку про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом - задоволенню не підлягають. На підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, ЗУ «Про нотаріат», статей 370,372, ЦК України, ст.524, ч.2 ст. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції 1963 року, та

Outcome: dismissed