Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя. 15.05.2018 року позивач уточнив позовні вимоги. Вимоги позивача обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2002 року він з відповідачкою [PERSON] зареєстрував шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. В теперішній час позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Під час шлюбу відповідачу була подарована квартира [ADDRESS] в якій сторони проживали. За сумісні кошти зазначену квартиру сторони придбали меблі на суму 940 000,0 гривен. Крім того ними була придбана квартира [ADDRESS]. До цієї квартири за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2010 року було приєднано підсобне підвальне приміщення, яке межує з названою квартирою, та яке за кошти сторін було призведено в належний технічний та санітарний стан. Для цього сторонами було позичено у [PERSON] 20 000,0 доларів США, що по курсу НБУ становить 558 000,0 гривен. На теперішній час ринкова вартість цієї квартири становить 1250 000,0 гривен. Таким чином за час сумісного проживання сторонами було придбано рухомого та нерухомого майна на загальну суму 2 190 000,0 гривен крім того існує спільний борг у сумі 558 000,0 гривен. Позивач просить розподілити спільне майно подружжя виділивши йому меблі, та виділити та визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем. Позивач в судове засідання з'явився, на задоволенні позову наполягав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення позивача, доводи відповідача, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено , що 05 жовтня 2002 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2018 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу відповідачу була подарована квартира [ADDRESS] в якій сторони проживали. За сумісні кошти зазначену квартиру сторони придбали меблі на суму 940 000,0 гривен. Крім того ними була придбана квартира [ADDRESS]. До цієї квартири за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2010 року було приєднано підсобне підвальне приміщення, яке межує з названою квартирою, та яке за кошти сторін було призведено в належний технічний та санітарний стан. Для цього сторонами було позичено у [PERSON] 20 000,0 доларів США, що по курсу НБУ становить 558 000,0 гривен. На теперішній час ринкова вартість цієї квартири становить 1250 000,0 гривен. Таким чином за час сумісного проживання сторонами було придбано рухомого та нерухомого майна на загальну суму 2 190 000,0 гривен крім того існує спільний борг у сумі 558 000,0 гривен. Суд враховує, що сторони погодили перелік та вартість майна саме у зазначених розмірах, згідно Акту від 17.04.2018 року у присутності свідків с обох сторін. За правилами пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 ( далі Постанова), встановлено ,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23,24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п.30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Також , суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 Сімейного кодексу України. Суд враховує, позицію позивача, що після смерті матері він забезпечений житлом тому не претентує на спільну квартиру, але йому необхідна меблі. Також позивач в уточненої позовній заяві від 15.05.2018 року вказує на те, що при запропонованому варіанті розподілу його доля зменшується на 155 000,0 гривен, проте враховуючи інтереси дітей, яким позивач не в змозі надавати належну матеріальну допомогу, тому він просить відступити від рівності часток на користь відповідача на утримання дітей. Із змісту ст. 70 СК України вбачається, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким, чином, суд вважає за можливим розподілити спільне майно подружжя, виділивши [PERSON] меблі на суму 940 000,0 гривен та виділити та визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Відступити від рівності часток на користь відповідачки [PERSON] на утримання сумісних дітей. Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку, суд вважає,що позовні вимоги [PERSON] доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved