Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з цивільним позовом до відповідача [PERSON] в якому просить зобов'язати його повернути йому зі свого незаконного володіння автомобіль марки ИЖ412ИЭ, 1990 року випуску, синього кольору, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, в належному зовнішньому та внутрішньому вигляді, повному, справному та працездатному стані, а у разі пошкодження чи погіршення стану такого відшкодувати вартість недоліків автомобіля на момент здійснення відповідних розрахунків. Просить також зобов'язати відповідача повернути технічних паспорт на вказаний автомобіль та відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Окрім того, просить суд витребувати у Самбірському МРЕВ ДАІ УМВС України свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER], виданого Самбірським МРЕВ ДАІ УМВС України 21.09.2000 року, однак протокольною ухвалою суду у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено за його необгрунтованістю, оскільки у позивача, як у власника майна не виникає жодних перешкод в отриманні витребовуваного документу. Свої вимоги мотивує тим, що 16.03.2006 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON], він довірив відповідачеві управляти належним йому на праві власності майном, а саме автомобілем марки ИЖ412ИЭ, 1990 року випуску. Вказує про те, що після спливу строку на який було видано довіреність він неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення автомобіля, однак він відмовився це зробити. Після його звернення до Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області з цього приводу, його було повідомлено про те, що місцезнаходження автомобіля встановити не вдалося, а складу кримінального правопорушення в діях відповідача немає. Наголошує на тому, що дії відповідача завдають йому моральних страждань, оскільки він хвилюється з приводу відсутності у його володінні автомобіля, неможливості використання своєї власності і розпоряджатися нею. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 20000,00 грн. У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеному, просив позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти заявленого позову заперечив, вважає такий безпідставним та необгрунтованим. Пояснив, що відповідачем після спливу строку довіреності було повернуто позивачу вказаний транспортний засіб і про теперішнє його місцезнаходження його довірителю невідомо. Окрім того, заявив клопотання про допит у судовому засіданні в якості свідка матері відповідача [PERSON], однак не обгрунтував які, саме обставини, що мають мають значення для справи може повідомити свідок, через що протокольною ухвалою суду в задоволенні клопотання було відмовлено. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що довіреністю від 16.03.2006 року, посвідченою приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованою в реєстрі за №226, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в органах Державтоінспекції або в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого Самбірським МРЕВ ДАІ УМВС України 21.09.2000 року, автомобіля марки ИЖ412ИЭ, 1990 року випуску, синього кольору, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, д.н.з. [NUMBER], його переобладнанням, ремонтом, проходженням технічного огляду, сплачувати всі автотранспортні платежі і збори, а також на період дії цієї довіреності, керувати цим автомобілем на території України, а також за її межами. Строк дії вказаної довіреності три роки, а саме до 16.03.2009 року. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.16 ч.2 п.3 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи є припинення дії, що порушує право. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником транспортного засоу, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його майном. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивачем жодним чином не доведено тих обставин, що спірний транспортний засіб на момент розгляду справи судом перебуває у володінні відповідача. Натомість, згідно висновку Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області від 13.01.2014 року по заяві [PERSON], вказаний автомобіль було повернуто позивачу, і теперішнє місце перебування такого встановити неможливо. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, такі не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 5 ППВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Оскільки суду не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, не доведено душевних та фізичних страждань, екстраординарності та стресовості ситуації, такі позовні вимоги є безпідставними.

Outcome: dismissed