Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В листопаді 2017 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ДП «Антонов-Фінанс» суму заборгованості в розмірі 53 156,14 грн., з яких заборгованість по виплаті заробітної плати за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року - в розмірі 23 139,09 грн., індексацію заробітної плати - в розмірі 30 017,05 грн., яка виникла у відповідача за час роботи позивача на посаді прибиральника службових приміщень ДП «Лізингтехтранс» (назву змінено на ДП «Антонов-Фінанс»). За час роботи відповідач допустив несвоєчасну виплату заробітної плати з урахуванням її індексації, яка ним обгрунтовується тяжким фінансовим становищем та відсутністю коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість дана заборгованість. Провадження у справі відкрито ухвалою від 17.11.2017 р. (суддя Супрун Г.Б.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 27.08.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. До початку судового засідання позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, у разі неявки відповідача по справі проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що з 02.02.2009 року позивач [PERSON] на підставі наказу №2-к від 02.02.2009 року перебуває в трудових відносинах з ДП «Антонов - Фінанс», де працює на прибиральника службових приміщень. Незважаючи на те, що позивачем виконувались покладені на неї трудові обов"язки, належні їй суми по заробітній платі за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року не виплачені в розмірі 66 965,66 грн. Згідно довідки ДП «Антонов - Фінанс» №132 від 01.11.2017 року заборгованість перед позивачем за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно), з врахуванням проведених обов'язкових відрахувань та обов'язкових платежів до державного бюджету, по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі становить 53 156,14 грн. Це свідчить про те, що відповідачем визнається факт наявності заборгованості по заробітній платі. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне отримання винагороди за працею захищається законом. Статтею 1, 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконувану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів. Дане положення також закріплене ч 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» згідно з яким, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В порушення вимог ст. 115 КЗпП України відповідач не виплатив позивачу нараховану заробітню плату за період з листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року (включно) на загальну суму 53 156,14 грн. Вимоги позивача про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком. Між тим, як вбачається з позовної заяви, позивач помилково розбиває суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 53 156,14 грн. на суму заборгованості по заробітній у розмірі 23 139,09 грн. та суму індексації в розмірі 30 017,05 грн., оскільки сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем становить саме в розмірі 53 156,14 грн., що підтверджена офіційною довідкою відповідача від 01.11.2017 р. № 132. Відповідач, достеменно знаючи про час та місце розгляду справи, не подав суду документа про те, що за час перебування справи в провадженні суду підприємством були виплачені суми (частково або повністю) позивачу на погашення вищевказаної заборгованості. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що позовні вимоги позивача, виходячи з розміру позовних вимог, підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обгрунтованими та заснованими та законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Також з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 600,0 грн. (за мінімальною ставкою для юридичних осіб на день звернення позивача до суду). На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми виплати заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved