Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. Позов обгрунтовує тим, що між ним [PERSON] та [PERSON] 21.11.2009 року було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАЦС Ульяновського РУЮ Кіровоградської області за актовим записом №66. Від шлюбу в подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 14.06.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В період шлюбу та до моменту припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у грудні 2015 року, згідно договору купівлі-продажу будинку за спільні кошти подружжя придбали за 140 000 гривень житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: вулиця Чехова будинок 77 м.Благовіщенське Кіровоградської області. Враховуючи, що будинок придбаний за час їх спільного проживання позивач просить визначити за ним та відповідачем право власності на вказаний будинок у рівних частинах. Позивач, представник позивача в судове засідання не з"явилися, про день і час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, представник направив до суду клопотання в якому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу у їх відсутності. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з"явились, про день і час розгляду справи були по відомлені у встановленому законом порядку, представник відповідача позовні вимоги вимоги визнав частково, в частині стягнення судових витрат позов не визнав. Суд оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 21.11.2009 року сторонами було укладено шлюб, який рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 14.06.2017 року було розірвано (а.с.11). Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 24.12.2015 року на ім'я [PERSON] було придбано за 61 211 ( шістедят одну тисячу двісті одинадцять) гривень житловий будинок, що розташований за адресою: вул.Чехова будинок 77 м.Благовіщенське Кіровоградської області. За правилами пункт 6 частини першої статті 3 Цивільногно кодексу України , вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 ( далі Постанова), встановлено ,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Також, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 Сімейного кодексу України. Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства будинок №77 по вулиці Чехова м.Благовіщенське Кіровоградської області - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливим розподілити його виходячи з правил рівності часток. Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати за оплату судового збору та витрат на оплату правових послуг адвоката. Як вбачається з квитанції про оплату судового збору позивач [PERSON] сплатив 1400 грн. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.12.2015 року [PERSON] придбала житловий будинок у продавця [PERSON] за 61 211 грн. ( шістедесят одну тисячу двісті одинадцять гривень ( а.с.23-26) В позовній заяві представник позивача посилається на те, що житловий будинок подружжя придбало за 140 000 ( сто сорок тисяч ) гривень, при цьому ні позивач, ні представник позивача не надали суду доказів на підтвердження того, що такі витрати були понесені. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмовлення в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому враховуючи викладені обставини, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі 352 грн. 40 копійок. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Матеріалами справи встановлено, що представник відповідача до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнав повністю, просив справу розглянути у його відсутності, про що надав суду заяву. Таким чином суд дійшов висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору в розмірі 352 грн. 40 копійок. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 7480 грн., суд зазначає наступне. Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено критерії, за якими визначається співмірність витрат на оплату послуг адвоката. Виходячи з положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката визначаються, в тому числі на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір від 24.04.2018 року про надання правової допомоги за позовом з розгляду цивільної справи . Згідно розрахунку суми судових витрат, які поніс позивач у розмірі 7480грн. складаються з: надання усної консультації - 1 година, складання позовної заяви - 2 години, представництво інтересів позивача в суді під час слухання цивільної справи прогнозована участь у судових засіданнях, 2 засідання по 1 годині, ознайомлення із відзивом на позов та доданими документами 2 години, складання відповіді навідзив 2 години, складання клопотання про витребування доказів - 1 година, складання промови у судових дебатах - 1 година. Загальна кількість 11 годин. 1 год. - 40% від мінімальної заробітної плати 1700 грн. = 680 гривень, 11 годин = 7480 гривень. Під час розгляду справи судом не вчинялися окремі процесуальні дії поза судовим засіданням та матеріали справи не містять доказів представництво інтересів позивача у двох судових засіданнях, ознайомлення із відзивом на позов та доданими документами, складання відповіді на відзив, оскільки відповідачем не подавався відзив на позов. Складання клопотання про витребування доказів та складання промови у судових дебатах відсутні також докази, оскільки судове засідання проводилося в спрощеному провадженні без участі (виклику) сторін, тому фіксація не проводилася. Разом з тим, варто враховувати, що як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме п. 47 розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ч. 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік»прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600 грн., та ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року - 1762 грн., Так, 40% від 1600 грн. дорівнює 640 грн. та 40 % від 1762 грн. 704,80 грн. Отже, дослідивши акт виконаної роботи та витраченого часу, враховуючи співмірність виконаної роботи та винагороду за таку роботу, а також положення чинного законодавства суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу за написання позовної заяви в розмірі 1360 гривень. Визначаючи розмір до стягнення понесених витрат на правову допомогу, що підлягають стягнення з позивача на користь відповідача, суд також враховує матеріальний стан відповідача, яка має на утриманні малолітнього сина і в такому випадку вважає за необхідне вимоги задовольнити частково, шляхом стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу.

Outcome: partial