Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, уточнивши свої позовні вимоги 17.12.2019 року остаточно просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01.10.2011 року по 13.02.2018 року, визнати транспортний засіб Nissan Maxima, 1996 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] \~ вартість 1/2 частки автомобілю в сумі 39232 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витраті по оплаті судового збору в сумі 1409,6 грн і послуг адвоката в сумі 6000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.10.2011 року по 13.02.2018 року вона разом з [PERSON] проживала однією сім`єю в будинку [ADDRESS] . Стверджує, що за вказаний період вони разом вели спільне господарство, облаштували спільний побут, накопичували спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . За період спільного проживання однією сім`єю - 08.08.2017 року вони з відповідачем придбали автомобіль Nissan Maxima, 1996 року випуску За спільною домовленістю право власності на автомобіль було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Надалі, 14.02.2018 року в Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Одеській області було зареєстровано шлюб. В квітні 2018 року між сторонами були фактично припинені шлюбні відносини, та 19.07.2019 року за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб було розірвано. Згідно даних ринкової вартості з офіційних Інтернет ресурсів продажу автомобілів, на сьогоднішній день вартість автомобілю становить 3200 доларів США, що еквівалентно 78464 грн. А отже, вважає, правомірним стягнення на її користь половини вартості рухомого майна у розмірі 39232 грн, оскільки річ є неподільною. З урахуванням усього вищенаведеного, вона і звернулась до суду з даним позовом. 29 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Боярський О.О./ провадження по справі було відкрито. /л.с. 21-22/ Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 вересня 2019 року вказана справа була розподілена судді Прийомової О.Ю. 16 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду справа прийнята до провадження судді Прийомової О.Ю. та призначена до судового розгляду по сутті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог частково заперечував, вказуючи, що дійсно він проживав разом з відповідачем однією сім`єю ще до реєстрації шлюбу, приблизно з 2011 року, однак автомобіль був куплений за його особисті кошти. Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача та відповідача, допитавши в якості свідка [PERSON] , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно з 14.02.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , наявного в матеріалах справи. /л.с.8/. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2019 року, розірвано шлюб, укладений 14.02.2018 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , зареєстрований Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №52. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] з 08.08.2017 року є власником транспортного засобу Nissan Maxima, 1996 р.в., д.р.н. [NUMBER] . Позивач у своєму позові стверджує, що з 01.10.2011 року по [INFO] проживала однією сім`єю з [PERSON] , вела з ним спільне господарство, у них був спільний бюджет, вони мали взаємні права та обов`язки. В якості обґрунтування наведених вище стверджень приєднала до матеріалів справи акт про фактичне проживання від 05.11.2019 року, складеного депутатом Мологівської сільської ради № 3 виборчого округу Паленко І.Д., в присутності мешканців села [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] з жовтня 2013 року по березень 2018 рік проживав за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] однією сім`єю. [INFO] у позивача та відповідача народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . /л.с.9/. Відповідно до ст. 3 СК України, встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99\~ встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до роз`яснень, викладених в листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько. Матеріалами справи підтверджено, що дійсно згідно акту про фактичне місце проживання від 05.11.2019 року, складеного депутатом Мологівської сільської ради 3 виборчого округу Павленко І.Д. в присутності мешканців села [PERSON] та [PERSON] ,\~ з жовтня 2013 рок по березень 2018 року [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] однією сім`єю. Більш того, вказаний факт підтверджують свідки: опитана в судовому засіданні [PERSON] та опитана адвокатом позивача свідок [PERSON] . На підставі вищевикладеного, факт спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу, підтверджується народженням доньки [PERSON] /згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /. Разом з тим, даний факт не заперечується і самим відповідачем по справі, який в судовому засіданні підтвердив, що сторони мешкали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з 2011 року по 13.02.2018 року. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім`єю є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 74 Сімейного Кодексу України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між - собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу. (ст. 74 ч.2 СК України). Відповідно до вимог ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане положення містить і стаття 368 ЦК України. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.\~ Застосовуючи\~ норму\~ ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. В судовому засіданні відповідач наполягав, що автомобіль марки Nissan Maxima, 1996 р.в., д.р.н. [NUMBER] куплений за його особисті кошти. Згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15: «Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім "ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв`язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ураховуючи усе вищенаведене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства, та застосування його до фактичних обставин справи, з огляду на той факт, що позивачем не подано суду жодного належного та об`єктивного доказу, що дійсно вказане рухоме майно було придбане сторонами під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, саме за спільні кошти подружжя, що були зібрані для цієї мети, як про те, вказує позивач у своєму позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Більш того, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК , за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, чого у відповідному порядку зроблено не було. Щодо вимог позивача про стягнення витрат за послуги адвоката, слід зазначити наступне. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, матеріали справи не містять Акту виконаних робіт наданих послуг із зазначенням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Акту виконаних робіт, з яких можливо було б дійти висновку, що квитанція до прибуткового касового ордера №7 від 01.11.2019 року сплачена [PERSON] саме за надання послуг правничої допомоги з вирішення та розгляду даної конкретної цивільної справи матеріали справи не містять, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. Розподіл судових витрат підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, вимоги щодо стягнення судового збору також підлягають частковому задоволенню у розмірі 384, 20 грн.

Outcome: partial