Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 49 008 грн. 89 коп.. Свої вимоги мотивував тим, що 18.12.2010 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення діючого законодавства та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала в повні мірі, у зв'язку з чим банк має право вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 22.08.2018 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 22852,99 грн., яка складається з: 12636,84 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 2589,66 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 6062,06 грн. - заборгованості за пенею ; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 1064,43 грн. - штрафу (процентна складова). Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач подала суду відзив в якому зазначила, що заявлені позивачем вимоги є незаконними та необгрунтованими з наступних підстав. Відповідач посилається на те, що в порушення вимог ст. 1055 ЦК України даний кредитний договір був укладений з недодержанням письмової форми, а тому є нікчемним. Відповідач не пам'ятає чи укладала у 2010 році кредитний договір у ПриватБанку. З матеріалів позову не вбачається про наявність номеру кредитної картки, яку мав видати клієнтові банк при укладенні кредитного договору із зазначенням строку її дії (докази відсутні). Крім того, зі змісту розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18.12.2010 року укладеного між ПриватБанком та клієнтом станом на 26.09.2018 в графі «Сума погашення за наданим кредитом» вбачається, що 27.05.2015 було погашено 1400,00 грн., а 31.05.2015 було погашено 7,00 грн. Тобто, останній платіж на погашення кредиту клієнтом нібито було проведено 31 травня 2015 року. А тому відповідач вважає, що сплив строк позовної давності і при цьому посилається на положення ст.ст. 253, 254, 256-258, 261, 266, 267 ЦК України. Представник позивача надав відповідь на відзив де вказав, що банк при укладенні вказаного кредитного договору керувався положеннями ст.ст.207, 509, 634, 639 ЦК України. Зазначив, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підписавши дану заяву, банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються виконувати умови, викладені в умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі. Крім того, на підставі даного кредитного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач у заяві. Таким чином позивач забезпечив відповідачеві можливість доступу до свого карткового рахунку за допомогою картки та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Вважає, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору та посилається на положення ст.ст.207, 634 ЦК України. Вважає, що банк звернувся до суду з даним позовом до спливу строку позовної давності, так як даний кредитний договір має відмінності від інших кредитних договорів, тому посилання відповідача на положення ст.257 ЦК України є безпідставними. Згідно даного договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк її дії вказано на лицевій стороні, а строк перевипущеної картки відповідача діє до 09.2020 року. Тобто, банк звернувся в суд з позовом до спливу строку позовної давності. Представник позивача наводить формулу нарахування процентів на поточну та прострочену заборгованість та неустойки. Крім того, зауважує, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором. Тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування є також безпідставними. З'ясувавши обставини справи і дослідивши докази суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі . Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що 18.12.2010 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. На підтвердження зазначених вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 18.12.2010 укладеного між «ПриватБанком» та клієнтом - [PERSON] , станом на 31.05.2015, станом на 26.09.2018, «Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанке» датована 18.12.2010 та 08.10.2007, довідку про видачу кредитних карт, які були надані [PERSON] з 2007 по 2017 роки , довідку про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна ,55 днів пільговий період» від 08.10.2007, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг і Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, виписку по рахунку. Ухвалою суду від 03.12.2018 було задоволено клопотання представника відповідачки про витребування доказів. Із зазначених доказів до суду банком надано тільки анкету заяву датовану 18.12.2010. Причини неподання інших доказів відповідач не повідомив, а тому суд на підставі ч 10 ст 84 ЦПК України, провів розгляд справи за наявними в справі доказами. Однією з підстав цивільних прав та обов'язків згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 207,1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Приписами ч. 2 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином , якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до 5.27 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов'язань, суму боргу подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов'язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз'яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Водночас, відповідно до правової позиції, що висловлена ВСУ у справі № 6-2320цс16 «Умови та правили надання банківських послуг у «ПриватБанку» повинні містити підпис відповідача. При нарахуванні пені та штрафів позивач посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» начебто визнаних відповідачем, разом з тим позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», на які посилається позивач не містять підпису позичальника, тому такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 20.10.2011 року. Це положення узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі №6-16цс-15 від 11.03.2015 року, яку суд враховує при винесення даного рішення. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.12.2018 задоволено заяву представника позивача та у АТ КБ «Приватбанк» витребувано ряд доказів. На виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» надав лише оригінал заяви - анкети, інший перелік доказів , які витребовувались судом не надав. В якості доказів надано заяву-анкету датовану 18.12.2010 , в додатку до відповіді на відзив позивач надав копію заяви -анкети датованою 08.10.2007 та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільговий період» датованою 08.10.2007 , довідку про видачу кредитних карт, які були надані [PERSON] з 2007 по 2017 роки. Тобто існує ряд розбіжностей , оскільки відповідно до позовних вимог заявлених позивачем, договір укладено 18.12.2010 . Крім того, додані АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви розрахунки заборгованості та виписки по рахунку не може слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними документами, так як не відповідає вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», а саме: не зазначено посади осіб, відповідальних за здійснення такого розрахунку, відсутній особистий підпис та інші дані, які дають змогу ідентифікувати особу, що склала відповідний розрахунок. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Надані АТ КБ «ПриватБанк» суду копії «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 18.12.2010 року Договору. Розрахунки заборгованості, виписка по рахунку не можуть слугувати підтвердженням наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки вони не є первинними документами, так як не відповідають вимогам, що висуваються чинним законодавством до первинних документів, не відповідають вимогам встановлених ЦПК для письмових доказів. Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, копія паспорта відповідача, довідка про видачу кредитних карт, не являються належними і допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам встановлених ЦПК України встановлених для письмових доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed