Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 21.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. за реєстровим №79, договором дарування Ѕ частки квартири від 01.09.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим №2-2725 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності №32500419 від 21.01.2015 та №96084961 від 01.09.2018. За зазначеною адресою також зареєстровані: донька позивача - [PERSON], 2007 року народження, син - [PERSON], 1998 року народження, та колишній чоловік [PERSON] (відповідач) - 1978 року народження, що підтверджується довідкою №48 від 31.05.2018, виданою ТОВ «Житлосервіс-Солом'янка». Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2016 року у справі № 369/6199/16-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З лютого 2016 року відповідач не проживає разом з позивачем за спірною адресою. Крім того, відповідач будучи зареєстрованим в квартирі не несе жодних витрат по утриманню квартири в належному стані, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги. Також реєстрація [PERSON]. у вказаній квартирі змушує позивача нести додаткові витрати, які пов'язані зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. Враховуючи те, що відповідач фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2016 року, не несе жодних витрат по утриманню квартири в належному стані, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги, тому позивач [PERSON]. просила визнати [PERSON]., [INFO], таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] У судове засідання позивач не з'явився, про час день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. За заявою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON]. є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 21.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. за реєстровим №79, договором дарування Ѕ частки квартири від 01.09.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим №2-2725 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності №32500419 від 21.01.2015 та №96084961 від 01.09.2018. Відповідно до довідки від 31.05.2018 за №48, виданою ТОВ «Житлосервіс-Солом'янка», вбачається що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], з 03.02.2015 року. Згідно акту депутата Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31.05.2018 року, вбачається що [PERSON]., не проживає за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS], з лютого 2016 року. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 203, 235, 321, 328, 391, 405, 717 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71, 72 СК України, та

Outcome: approved