Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач в обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 14.12.2007 року [PERSON] уклав кредитний договір, згідно якого 08.05.2008 року отримав транш кредиту у розмірі 30000 доларів США на термін до 05.05.2009 року. Позивач покликається на те, що позичальником [PERSON] не виконується зобовязання щодо повернення кредиту та плати за користування ним, в звязку з чим станом на 21.07.2016 року утворилась заборгованість 84388.11 доларів США, яка складається з наступного: - 12089,20 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 28122,16 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 44176,75 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; Від вказаної суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 26.08.2010 року та стягнуто з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка складала 15286,12 [Долар США], з яких: (12089,20 [Долар США] - заборгованість за кредитом: 1418,46 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1020,81 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - 31,22 [Долар США] - штраф (фіксована частина), - 726,42 [Долар США] - штраф (процентна складова)), різниця становить: 69101,99 [Долар США]. 14.12.2007 року в забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищевказаним кредитним договором з [PERSON] було укладено договори поруки, згідно умов яких поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за його зобовязаннями перед кредитодавцем. На підставі вищевикладених обставин, просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 26703,70 доларів США, що за курсом НБУ від 21.07.2016 року складає 662518.80 грн. та судові витрати у розмірі 9937.78 грн., солідарно. Представник позивача на поданні заперечення відповідачів надав письмові пояснення стосовно мотивації застосування строків позовної давності, а саме: згідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.259 ЦК України: Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. п. 6.8 кредитного договору сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 5 (п'яти) років. За таких обставин, представник позивача вважає, що датою спливу зобов'язання за даним договором є 11.12.2014 р. + 5 р. = 11.12.2019 р., відповідно строки позовної давності Банком не пропущенні, оскільки Банк звернувся у серпні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Стосовно раніше винесеного рішення, представник позивача вказує, що статтями 509, 526, 527, 629 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник), зобов'язується здійснити на користь іншої сторони (кредитора) визначені дії (виконати роботу, сплатити кошти, тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язків. Обов'язки повинні виконуватись належним чином у відповідності з вимогами зобов'язання та вимогами закону, інших правових актів, а при відсутності таких умов і вимог у відповідності звичаїв ділового обороту чи іншими звичайно пред'явленими вимогами. Боржник зобов'язаний виконати свій борг, а кредитор прийняти виконання особисто. Кожна зі сторін зобов'язання має право вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором або уповноваженою на це особою. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Банк повністю виконав свої обов'язки й надав позичальнику кредитні кошти, однак останній свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконує, своєчасно погашення не вносить. Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Таким чином, раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду Щодо посилання [PERSON] на положення ч.3 ст.551 ЦК України. [PERSON] належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, здійснював повернення частин суми кредиту з порушенням термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором. У відповідності зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплати неустойки. Згідно ст.627 ЦК України свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Укладаючи Договір [PERSON] не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, зважувати відповідальність, яка настає, згідно з умовами Договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні. При укладанні Договору сторони досягали згоди щодо його умов відповідно до ст.638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні Договору. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Отже, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений при одночасній наявності обох умов, зазначених у згаданій нормі. Представник позивача вказує, що відповідно до судової практики Верховного Суду України «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» (2010 р.), суди повинні звертати увагу на наступне: "хоча зазначене положення закону є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо є такі обставини, то вони повинні враховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст.215 ЦПК України суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок. Пунктом 27 постанови ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосоване судом лише за заявою відповідача. За таких обставин, що виходять із засідки диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦК України) за відсутності клопотання відповідача, суд за власною ініціативою не має права зменшити розмір неустойки. [PERSON] здійснював погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. [PERSON] не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Згідно з п.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Стаття 611 ЦК України містить перелік правових наслідків, які можуть застосовуватися до порушника в сукупності або окремо, залежно від умов, передбачених договором або законом. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. Згідно ст.10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, що у справі. Доведенню підлягають обставини, що мають значення для прийняття рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, що у справі, виникає спір. Доведення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, представник позивача [PERSON] просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] письмовою заявою позов не визнав вказавши, що позивач звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідачів заборгованість у розмірі 26703,70 дол. США, що за курсом 24,81 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.07.2016 року складає 662518 (шістсот шістдесят дві тисячі п'ятсот вісімнадцять) гривень 80 копійок свідомо перевищує суму боргу відповідача та спонукає суд ухвалити рішення з порушенням норма матеріального та процесуального права. Відповідно до кредитного договору № 0712/54/3 від 08.05.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав йому кредит у розмірі 30000,00 дол. США, у тимчасове користування до 05.05.2009 року. Станом на 21.07.2016 року (як зазначено в позовній заяві) загальна заборгованість відповідача перед позивачем відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором складає 84388,11 дол. США з них : - сума по тілу [PERSON] - 12089,20 дол. США.; - сума заборгованості по відсотках за користуванням [PERSON] - 28122,16 дол. США; - сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 44176, 75 дол. США. З урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 26.08.2010 року з відповідачів було стягнуто 15286,12 дол. США. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із матеріалів судової справи Березнівського районного суду №2-292 2010 рік встановлено, що 08 грудня 2009 року позивач уже звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0712/54 від 14 грудня 2007 року за результатом розгляду якого 26 серпня 2010 року ухвалено судове рішення про задоволення позову. Отже, позивачу було достовірно відомо про існування вказаної заборгованості. Це підтверджується також і графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та яким, строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ч.1 ст.259 позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Виходячи із змісту позовної заяви і доданих документів встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Обставиною, яка стала підставою для звернення позивача до суду з позовом виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Останні платежі за договором відповідачем здійснено у період 22.05.2009 року, отже факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором настав у час наступного платежу з 15.06.2009 року. Відповідно до ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином за наявності судового рішення Березнівського районного суду від 26 серпня 2010 року про задоволення позову, з новим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 08 вересня 2016 року, більше як через 5 років, тобто після спливу строку позовної давності. Отже, строк позовної давності на вимоги по договору № 0712/54/3 від 08.05.2008 року закінчився 26.08.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд України в постанові від 2 грудня 2015 року № 6-1707цс15. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно до роз'яснень, що містяться в пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 03 вересня 2014 року, ухваливши постанову №6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. За таких обставин, відповідач [PERSON] вважає, що в суду є всі правові підстави для застосування у відповідності до ст.267 ЦК України, наслідків пропуску строку позовної давності так, як відповідач подав заяву про таке застосування і наполягає на його застосуванні. Відповідач [PERSON] просить розглянути справу без його участі та участі його представника. Відповідач [PERSON] письмовою заявою позов не визнала вказавши, що позивач звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідачів заборгованість у розмірі 26703,70 дол. США, що за курсом 24,81 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.07.2016 року складає 662518 (шістсот шістдесят дві тисячі п'ятсот вісімнадцять) гривень 80 копійок свідомо перевищує суму боргу відповідача та спонукає суд ухвалити рішення з порушенням норма матеріального та процесуального права. Відповідно до кредитного договору № 0712/54/3 від 08.05.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON]М кредит у розмірі 30000,00 дол. США., у тимчасове користування до 05.05.2009 року. [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON]М 14.12.2007 був підписаний договір поруки № 0712/54/Ш, відповідно до якого я зобов'язувалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком відповідачу 1 у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0712/54 від 14.12.2007, у сумі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США, строком до 10.12.2014, з процентною ставкою 16 (шістнадцять) % річних за їхнє використання. До матеріалів справи долучено повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк», в якому позивач вимагав сплатити прострочену заборгованість, однак у тексті повідомлення посилається на Договір поруки № 0712/54/3 від 08.05.2008 року та вимагає повернути кошти в повному обсязі із урахуванням нарахованих відсотків. Однак ні повідомлення банку, а ні договору поруки від 08.05.2008 року відповідач [PERSON] не отримувала та не підписувала. Тому вважає, що вимоги позивача відносно стягнення з неї сум по кредитному договору від 08.05.2008 року є абсолютно безпідставними. Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори. Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відцосин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до змісту вказаних норм, внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. При цьому, припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Вказані висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-88цс11, від 10.10.2012 у справі № 6-112цс12, від 20.02.2013 у справі № 6-172цс12. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинення поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Оскільки у вказаному договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Станом на 21.07.2016 року (як зазначено в позовній заяві) загальна заборгованість відповідача перед позивачем відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором складає 84388,11 дол. США з них : - сума по тілу кредиту - 12089,20 дол. США.; - сума заборгованості по відсотках за користуванням [PERSON] - 28122,16 дол. США; - сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 44176,75 дол. США. З урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 26.08.2010 року з відповідача було стягнуто 15286,12 дол. США. Однак дане рішення суду, не зачіпало моїх обов'язків як поручителя. Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Оскільки вимоги, які на даний час заявляє позивач до мене були заявлені до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог кредитора про стягнення з мене заборгованості за основним договором. Отже у разі неналежного виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року, 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року (№ 6-31цс15). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Про відсутність будь-яких претензій до відповідача [PERSON] як поручителя, а також про відсутність наявного чинного договору поруки станом на 2010 рік свідчать також ті обставини, що в судовому рішенні Березнівського районного суду від 26 серпня 2010 року про задоволення позову позивача до [PERSON] не встановлено наявність договору поруки по кредитному договору № 0712/54 від 14.12.2007 року та виключення її з числа відповідачів у рішенні суду, оскільки стягнення суми боргу по кредиту відбувалось виключно із боржника [PERSON] За таких обставин, [PERSON] вважає, що в суду є всі правові підстави вважати, що наданий момент укладений нею договір поруки від 14.12.2007 за № 0712/54 є припиненим, а також при вирішенні спору у суду є всі правові підстави для застосування у відповідності до ст.267 ЦК України, наслідків пропуску строку позовної давності так, як нею подано заяву про таке застосування і наполягає на його застосуванні. Відповідач [PERSON] просить розглянути справу без її участі та участі її представника. Суд, дослідивши докази, приходить до наступних висновків. Згідно кредитної угоди №0712/54 від 14.12.2007 року, відповідачу [PERSON] надано кредит в розмірі 60000 доларів США у вигляді траншів. Відповідно до договору траншу №0712/54/1 від 14.12.2007 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], [PERSON] отримав транш у розмірі 30000 доларів США. Згідно додатку №1 до договору про видачу траншу від 14.12.2007 року, [PERSON] ознайомлений із графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, про що свідчить його підпис у відповідній графі. Відповідно до договору траншу №0712/54/3 від 08.05.2008 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], [PERSON] отримав транш у розмірі 30000 доларів США. Згідно додатку №1 до договору про видачу траншу від 08.05.2008 року, [PERSON] ознайомлений із графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, про що свідчить його підпис у відповідній графі. Із договору поруки №0712/54/ДП від 14.12.2007 року вбачається, що [PERSON] є поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою від 14.12.2007 року за №0712/54. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №0712/54/3 від 08.05.2007 року, укладеним між ПриватБанком та [PERSON], станом на 21.07.2016 року рахується заборгованість в сумі 26703.70 доларів США, що складає еквівалент 662518.80 грн. З урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 26.08.2010 року з відповідачів було стягнуто 15286,12 дол. США. Судом встановлено, що в порушення умов договору та вимог статей 526,527,530 ЦК України, відповідачами взяті на себе за договорами зобовязання належним чином не виконано, що призвело до утворення заборгованості. Разом з тим, суд прийшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд погоджується із позицією відповідача [PERSON] виходячи з наступних обставин. Частиною пятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із матеріалів судової справи Березнівського районного суду №2-292 2010 рік встановлено, що 08 грудня 2009 року позивач уже звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0712/54 від 14 грудня 2007 року за результатом розгляду якого 26 серпня 2010 року ухвалено судове рішення про задоволення позову. Отже, позивачу було відомо про існування вказаної заборгованості. Це підтверджується також і графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та яким, строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ч.1 ст.259 позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Виходячи із змісту позовної заяви і доданих документів встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Обставиною, яка стала підставою для звернення позивача до суду з позовом виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Останні платежі за договором відповідачем здійснено у період 22.05.2009 року, отже факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором настав у час наступного платежу з 15.06.2009 року. Відповідно до ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином за наявності судового рішення Березнівського районного суду від 26 серпня 2010 року про задоволення позову, з новим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 08 вересня 2016 року, більше як через 5 років, тобто після спливу строку позовної давності. Отже, строк позовної давності на вимоги по договору № 0712/54/3 від 08.05.2008 року закінчився 26.08.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд України в постанові від 2 грудня 2015 року № 6-1707цс15. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно до роз'яснень, що містяться в пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 03 вересня 2014 року, ухваливши постанову №6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Оскільки відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, а судом встановлено, що строки позовної давності позивачем пропущені, наявні підстави для відмови у позові за спливом позовної давності. При цьому суд враховує, що позивачем не заявлялося клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності, а судом таких причин не встановлено.

Outcome: dismissed