Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що вона (позивач) з 05 червня 2012 року проживала з відповідачем [PERSON], від фактичних шлюбних відносин [INFO] народилася донька - [PERSON], батьком якої в свідоцтві про народження записаний відповідач. Зазначила, що фактично цивільний шлюб з відповідачем припинився 11 листопада 2014 року через постійні сварки на підґрунті того, що [PERSON] систематично вживав алкогольні напої, проживають окремо, дитина проживає разом з нею. Спорів стосовно місця проживання дитини немає, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з нею (позивачем), при цьому, життям доньки відповідач, який не був позбавлений інформації стосовно місця перебування дитини, та з боку її (позивача) не створювалися перешкоди у спілкуванні відповідачу з дитиною, не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні. Крім того, зазначила, що відповідач не проти того, щоб його позбавили батьківських прав, оскільки останній не має родинних зв'язків із [PERSON] Враховуючи викладене, та з посиланням на п.2 ч.1 ст.164 СК України, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений судом про час, дату та місце судового розгляду справи, при цьому, будучи присутнім в судовому засіданні 14.11.2016 року, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення та, відповідно позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування Кіровоградської міської ради від 17 червня 2016 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина[PERSON]відносно дитини [PERSON], [INFO], зазначивши при цьому, що відповідач [PERSON] юридично є батьком дитини, оскільки надав дитині своє прізвище та по батькові, однак родинних почуттів до дитини він не має, при цьому, будучи присутнім на засіданні комісії повідомив, що він не є біологічним батьком дитини, та займатися вихованням дитини, спілкуватися з дитиною він не буде, матері дитини (позивачу) по справі, відомо, що відповідач не є батьком дитини. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює сімейні правовідносини, та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що дитина [PERSON] народилася [INFO], її батьками в свідоцтві про народженнясерії [NUMBER], виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 30 жовтня 2013 року зазначені в графі «Батько» - [PERSON], в графі «Мати» - [PERSON]. Відповідно до довідки квартального комітету №24 Ленінського району м. Кіровограда № 238 від 23 травня 2016 року [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS]. Відповідно до характеристики на [PERSON], [INFO], складеної головою квартального комітету №24 Ленінського району м. Кіровограда [PERSON], [PERSON] на території квартального комітету №24 не зареєстрований,проживає за адресою: [ADDRESS], не приймав участі у вихованні доньки [PERSON], а також не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 17.06.2016 року № 4176/49-05-24 орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15.06.2016 року, вважає доцільним позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO], з тих підстав, що згідно з довідкою про склад сім'ї від 23.05.2016 року № 238, наданою квартальним комітетом № 24 Фортечного (Ленінського) району м. Кіровограда, дитина [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] Факт ухилення громадянина [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON] письмово підтверджують громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та голова квартального комітету № 24 Фортечного (Ленінського) району м. Кіровоград [PERSON] Батько дитини [PERSON] у своїй заяві до компетентних органів від 11.05.2016 року пояснив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її молодшою рідною сестрою, яка перебувала в цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON], шлюб не реєстрували, після народження дитини позивач з відповідачем проживали разом з батьками позивача, та через півроку, відповідач зібрав свої речі і пішов, при цьому, за час спільного проживання, коли народилася дитина, остання відповідачу не була потрібна, так як він з дитиною не спілкувався, не приділяв їй батьківської уваги та піклування, відповідач або спав, або займався своїми справами, крім того, почав зловживати алкогольним напоями. Крім того, зазначила, що після народження дитини, відповідач добровільно пішов реєструвати дитину на своє прізвище, хоча знав, що він не є біологічним батьком дитини. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його донькою, яка проживала в цивільному шлюбі з відповідачем, шлюб не реєстрували, після народження дитини позивач з відповідачем та дитиною проживали разом з ними, однак відповідач почав вживати «неправильні напої», та вже понад два роки відповідач не проживає разом з ними, та за цей час він ні разу не приїжджав, щоб провідати дитину, більш того, він (відповідач) взагалі дитиною не цікавиться, не виявляє до дитини батьківської турботи. Відповідно до ст.141, ч.ч.2,3 ст.150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, при цьому батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини, при цьому відповідно до ч.2 ст.9 Конвенції під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Як на підставу для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], позивач посилалася на ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Зокрема, ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, позивач обґрунтовувала тим, що відповідач, проживаючи окремо від дитини, ухилився від виконання свої батьківських обов'язків по вихованню дитини, свідомо нехтуючи ними (батьківськими обов'язками), ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його житті, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, на теперішній час, і навчанням, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєння дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що в сукупності можна розцінювати як ухилення батьком від виховання дитини, при цьому відповідач не був позбавлений інформації стосовно місця перебування дитини, крім того, йому (відповідачу) не створювалися перешкоди у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі у вихованні дитини, що свідчить про фактичну можливість, та, з іншого боку, вольове небажання батька виконувати свої батьківські обов'язки, визначені законом, по відношенню до дитини. Положеннями ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору між батьками, зокрема, і про позбавлення батьківських прав. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК України). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п.15, 16 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3 позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, причому зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). В свою чергу, судом відзначається, що відповідачу відомо про пред'явлення позивачем позову до нього про позбавлення батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], однак відповідач зазначену заяву позивача про позбавлення його батьківських прав не оскаржив, більш того, в заяві від 11.05.2016 року, написаної в присутності головного спеціаліста відділу соціального та правового захисту дітей служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради Горіна І.М., [PERSON] зазначив, що він є батьком дитини [PERSON], з якою у нього не має родинних зв'язків, вихованням та утриманням дитини він не займається, згоден з позбавленням його батьківських прав відносно дитини [PERSON]. Крім того, судом відзначається, що відповідно до ст.121 СК України, яка визначає загальні підстави виникнення прав та обов'язків матері, батька і дитини, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини (ст.122 СК України). Відповідно до ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини, походження дитири від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 136 СК України визначено можливість оспорити батьківство особою, яка записана батьком дитини, зокрема, відповідно до ч.ч.1, 2 зазначеної статті особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини та у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи, наприклад, коли визнання батьківства було здійснене під впливом обману, помилки чи загроз тощо. Разом з тим, у ч.5 ст.136 СК України закріплено правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було, так як, подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС та зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини, більш того, вважається, що при прийнятті рішення про "оформлення" свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа, і саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо). З огляду на викладене вище, а також відповідно до пояснень позивача, відповідача, який був присутнім в судовому засіданні 14.11.2016 року, судом встановлено, що відповідач фактично визнав своє батьківство, надавши дитині своє прізвище «[PERSON]» та по батькові «[PERSON]», завідомо знаючи, що він не є батьком дитини,відповідно, відповідач враховував усі можливі правові наслідки для себе, при цьому, судом під час удового розгляду справи не встановлено наявності підстав для оспорювання відповідачем батьківства за мотивами порушення його волевиявлення, зокрема, якщо заява про встановлення батьківства до органу РАЦС була подана під впливом погрози, насильства. З огляду на зазначене, судом під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON], який юридично є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітньої дитини -доньки [PERSON], [INFO], що є першоосновою розвитку особистості дитини, не піклуючись про фізичний та духовний розвиток дитини, не створюючи належних умов для природних здібностей дитини, поваги до її гідності, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, хоча має реальну можливість для цього, за відсутності, при цьому, з боку позивача та третіх осіб будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною та прийняття участі у її вихованні та виконання свої батьківських обов'язків, визначених законом, по відношенню до дитини, що є самостійною підставою, визначеною п.2 ч.1 ст.164 СК України, для позбавлення батьківських прав відносно дитини. Окрім того, судом відзначається, що батьківські обов'язки включають в себе також і материнську (батьківську) турботу та ласку, піклування про здоров'я дитини, її духовний, моральний та фізичний розвиток, навчання, спілкування з дитиною. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги інтереси малолітньої дитини [PERSON], [INFO], які є пріоритетом при розгляді даного спору, враховуючи також наявність обставин, з якими закон, що регулює сімейні відносини, пов'язує позбавлення батьківських прав, при цьому під час розгляду справи судом було встановлено реальну юридичну і фактичну можливість відповідача [PERSON] до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку, та наявність його вини у невиконанні батьківських обов'язків, відсутність перешкод з боку інших осіб, в тому числі позивача, для належного виконання відповідачем батьківських обов'язків, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з позбавленням відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, на підставі чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ст.ст.150, 155, 164, 165 СК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року,

Outcome: approved