Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання речового права на нерухоме майно як особисту приватну власність, в якому просить визнати житловий будинок (позначений на плані літ. А-2, загальною площею 287,6 кв. .м, житловою площею - 148 кв. м.) разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Також просить стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Дрогобицької нотаріальної контори, реєстраційний № 1-146 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 273871 від 26.07.2008 йому належить житловий будинок (позначений на плані літ. А-2, загальною площею 287,6 кв. .м, житловою площею - 148 кв. м.) разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, площею 0,0624 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований спірний житловий будинок набута позивачем в порядку приватизації. Внаслідок добудови та внутрішнього перепланування загальна площа будинку збільшилась до 258,4 кв. .м., в тому числі житлова площа на даний час становить 144,5 кв. м. Зазначає, що усі будівельні роботи були здійснені позивачем ще до одруження з відповідачкою, шлюб з якою розірвано 15.12.2007. Тобто, під час шлюбних відносин відбулось тільки оформлення документів на спірне майно. На даний час у позивача виникла необхідність у вчиненні нотаріальних дій щодо спірного житлового будинку, однак, у зв`язку з перебуванням у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою станом на 26.07.2008 потрібна згода колишньої дружини. Оскільки, відповідач добровільної згоди не надає, а тому виникла необхідність звернутися із даним позовом до суду. 23.12.2020 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. Ухвалою від 21.01.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задоволити. Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову в частині визнання права власності не заперечує. В частині позовних вимог щодо стягнення з неї судових витрат просить відмовити, оскільки, вважає, що спір між нею та позивачем відсутній. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог абозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішеннясправи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, щопідтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Як вбачається із Договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Дрогобицької нотаріальної контори, реєстраційний № 1-146 від 15.01.1993 позивачем набуто у власність житловий будинок, житловою площею 79,4 кв. м. на земельній ділянці 600 кв. м. (а/с 9-10). Із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 26.07.2008 та Витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212609044 від 16.06.2020, [PERSON] належить житловий будинок (позначений на плані літ. А-2, загальною площею 287,6 кв. .м, житловою площею - 148 кв. м.) разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а/с 6,7). Земельна ділянка, площею 0,0624 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований спірний житловий будинок набута позивачем в порядку приватизації, про що свідчить Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 0253 від 14.02.2000 (а/с 8). В матеріалах справи наявний витяг з рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 178 від 19.06.2008, відповідно до якого вирішено затвердити Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 17.06.2008 [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 287,6 кв. .м, житловою площею - 148 кв. м. (а/с 16-18). Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи Технічний паспорт від 29.05.2020 на спірний житловий будинок (а/с 19-25). У своєму позові [PERSON] зазначає, що загальна та житлова площа будинку збільшилася внаслідок добудови та перепланування. З рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2015 про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 15.12.2007. Отже, із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок відбулася за час зареєстрованого позивачем з відповідачем шлюбу, а тому вважається спільно нажитим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Положеннями частини 2 статті 28 КПШС передбачено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України),а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст..17 ЗК і ст..14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права особистої приватної власності на майно, позивач зазначає, що спірне нерухоме майно було набуто ним до реєстрації шлюбних відносини зі відповідачкою, за його особисті кошти, що також визнала відповідачка, а відтак, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Суд бере до уваги вказані доводи позивача, зважаючи на наступне. Відповідно до вимог п. 19Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно із п.п.3 ч.1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачем було набуто (добудовано, переобладнано) житловий будинок (позначений на плані літ. А-2, загальною площею 287,6 кв. .м, житловою площею - 148 кв. м.) разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] до реєстрації шлюбу з відповідачкою за кошти, які належали йому особисто, а земельна ділянка набута шляхом приватизації, а тому є особистою приватною власністю.

Outcome: approved