Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики від 07 лютого 2014року в розмірі 33673грн. В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала та обґрунтувала їх тим, що на прохання відповідачки вона взяла кредит в банку»Дельта банк» в сумі 15000грн. та в банку «Ренесанс» на суму 20000грн.. Зазначені грошові кошти в розмірі 35000грн. вона передала 07 лютого 2014року [PERSON] в борг, а остання в свою чергу зобов'язалась повернути зазначені кошти шляхом передання необхідної суми для повернення кредитів з відсотками до кінця липня 2014року. Із зазначеної суми вона повернула 5640грн.. Вона добровільно здійснювала платежі по поверненню кредитів у визначеному банками розмірах до травня 2014року. Потім здійснювала платежі не у тому розмірі, що передбачались умовами договорів кредиту. А потім взагалі перестала здійснювати погашення кредитів внаслідок чого банками було здійснено нарахування пені за прострочення повернення кредитів. На теперішній час сума заборгованості складає 33673грн., яку вона і просить стягнути з відповідача. Відповідачка [PERSON] повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи до суду не з'явилась, із заявою про розгляд справи у її відсутність не зверталась, у зв'язку з чим судом прийнято рішення про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши надані докази, приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Так у ході судового засідання було встановлено, що 07 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передала останній грошові кошти в розмірі 35 000грн., а [PERSON]. зобов'язувалась повернути їх до кінця липня 2014р., що підтверджується розпискою написаною відповідачкою. Відповідно до ст. 1046 ЦК України- за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно вимогам до форми договору позики, передбачених ст. 1047 ЦК України, такий договір укладається в простій письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем на підтвердження такого договору позики, факту передачі грошових сум в розмірі 35 000грн., та умов договору, представлено розписку , наявність якої та дійсність її написання не оспорена. В суді встановлено, що відповідач не оспорює зазначений договір позики з цих підстав. Договір на який посилається позивач укладено в письмовій формі. Окрім того суд прийшов до переконання, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджено в суді розпискою. З огляду на зазначене суд вважає, що уклавши договір позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики. Відповідно до ст. 509 ЦК України- зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Суд приходить до переконання, що у відповідача виникло зобов'язання перед [PERSON], а тому відповідно до вимог ст. 526 ЦК України вона повинна повернути борг, як того і вимагає позивач. Разом з тим на думку суду вимоги позивача про повернення суми боргу в розмірі 33673грн. не ґрунтуються на законі. Так за приписами ст. 1046 ЦК України за договором позики позичальник повинен повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яку позичав. Розписка, на яку посилається позивачка також не містить інших зобо'язань крім повернення суми боргу. Сума боргу складає 35 000грн, про що також зазначено в розписці. Доводи [PERSON] про те, що відповідачка повинна повернути грошові кошти в сумі 33673грн. не ґрунтуються на законі, оскільки із пояснень позивачки вбачається, що зазначена сума складається із грошових зобов'язань її перед банками з якими у неї укладено договори позики, враховуючи , що ці гроші вона брала в кредит у банку саме для відповідачки. Враховуючи , що між сторонами виникли правовідносини саме з договору позики, [PERSON] має зобов'язання по поверненню позивачці саме отриманої за цим договором суми грошових коштів в розмірі 35000грн. При цьому слід врахувати, що як зазначає позивачка [PERSON] повернула їй грошові кошти в розмірі 5640грн., про що зазначає і в позові. Враховуючи встановлені обставини не повернута сума боргу складає 29360грн.(35000- 5640) Окрім вимог про повернення боргу позивачка інших вимог не заявляє. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено. що до теперішнього часу зобов"язання не виконано боржником. Судові витрати позивача, які складаються із витрат на оплату судового збору та оплату відправленої телеграми про виклик підлягають розподілу відповідно до приписів ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial