Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2013 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, укладеного 25.11.2006 р., посилаючись на те, що між позивачем, який є інвалідом 1-ї групи та відповідачем було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. Відповідно до п. 1 договору, позивач передав у власність відповідачу належну на праві приватної власності ? частину квартири [ADDRESS]. Натомість згідно п. 5 Договору, відповідач зобов'язався надати позивачу щомісяця матеріальне забезпечення, сума якого визначена сторонами в розмірі 2000,00 грн. На протязі дії договору відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, які передбачені договором, а саме не забезпечує позивача необхідною матеріальною допомогою, визначеною умовами договору. Крім того, відповідач взагалі не з'являється до позивача та ігнорує потреби і стан здоров'я позивача. У зв'язку з чим позивач вирішив розірвати договір довічного утримання в добровільному порядку. В березні 2013 р. позивач звернувся до відповідача з проханням розірвати договір в добровільному порядку, на що відповідач відмовився. Відповідно до п. 9 Договору, договір довічного утримання може бути розірваний за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - в судовому порядку, тому позивач звернувся з позовом за захистом порушеного свого права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків незалежно від його вини. Відповідач [PERSON] 06.02.2014 р. звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору довічного утримання від 25.11.2006 р. удаваним правочином, посилаючись на те, що [PERSON] є його рідним дядьком по матері. 9 серпня 2005 року, коли він приїхав з Росії до відповідача в гості, [PERSON] запропонував йому купити в нього ? частину квартири, де він проживав разом з дружиною, а саме частину квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] дав на це згоду і запропонував укласти договір купівлі-продажу частини квартири. Вартість частини квартири була між ними узгоджена і становила 100000, 00 грн. гроші за частину квартири, були передані [PERSON], [PERSON] в сумі 100000,00 грн. в квартирі [ADDRESS] в присутності дружини [PERSON] - [PERSON] та брата [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] повідомив позивача [PERSON] про те, що ? частина квартири поки, що йому не належить і тому укласти договір купівлі-продажу вони не можуть та повідомив, що одразу як він стане власником, тоді укладуть договір купівлі-продажу. [PERSON] не надавав розписку про передання грошових коштів. Після чого, [PERSON] поїхав до Росії. Неодноразово просив [PERSON] укласти договір про передачу йому у власність частини квартири. В жовтні 2006 року, [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що він отримав право власності на частину квартири та може укласти з ним договір купівлі-продажу. 25.11.2006 р. було укладено договір довічного утримання на прохання [PERSON], щоб [PERSON] не виселив з квартири [PERSON] За умовами договору довічного утримання [PERSON] надав право [PERSON] на проживання в квартирі до смерті, а частина квартири переходить у власність [PERSON] Після чого, [PERSON] видав дублікат ключів від квартири. Вони домовились, що [PERSON] буде проживати в квартирі, скільки йому потрібно, натомість [PERSON] написав розписку про те, що [PERSON] надавав йому матеріальну допомогу, навіть в більшій сумі чим зазначено в договорі довічного утримання. Протягом 2006-2013 р. [PERSON] не отримував від [PERSON] ніяких грошей. Умови ст.235 ЦК України вказують на те, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину який сторони насправді вчинили. Ухвалою суду від 11.03.2014 р. об'єднано в одне провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання удаваним. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та пояснили, що позивач мешкає у квартирі [ADDRESS]. Дружина позивача [PERSON] тяжко хворіла. [PERSON] запропонував йому укласти договір довічного утримання. 25.11.2006 р. було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов договору [PERSON] зобов»язався надавати матеріальну допомогу по 2000 грн. Розписку [PERSON] написав відразу після укладення договору, що [PERSON] виконує умови договору довічного утримання. [PERSON] в 2007 р. надав допомогу в сумі 600 доларів та 3000 рублів, в подальшому не надавав йому грошові кошти. [INFO]. дружина померла. [PERSON] звертався до [PERSON] про допомогу, однак останній допомоги не надав. Просив [PERSON] відремонтувати квартиру, на що було відмовлено, просив кошти на операцію очей, на що також відмовив. [PERSON] потребував сторонньої допомоги за станом здоров»я, є інвалідом 1 групи. Просили розірвати договір довічного утримання та повернути майно, що було передано за договором довічного утримання. Проти зустрічного позову заперечували, оскільки не укладав договір купівлі-продажу квартири, кошти не отримував в сумі 100000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, підтримав зустрічну позовну заяву та зазначив, що [PERSON] запропонував [PERSON] купити в нього ? частину квартири, де він проживав разом з дружиною, а саме частину квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] дав на це згоду і запропонував укласти договір купівлі-продажу частини квартири. Вартість частини квартири була між ними узгоджена і становила 100000, 00 грн. гроші за частину квартири, були передані [PERSON], [PERSON] в сумі 100000,00 грн. в квартирі [ADDRESS] в присутності дружини [PERSON] - [PERSON] та брата [PERSON] та [PERSON] Просив визнати договір довічного утримання удаваним правочином, визнати даний договір від 25.11.2006 р. як договір купівлі-продажу ? частини квартири [ADDRESS]. Представник 3-ї особи Головного управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надіслав заяву про розгляд справи у відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 25.11.2006 р., між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р., зареєстровано в реєстрі за №4-2543. Відповідно до п. 1 договору, [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно п. 5 договору, [PERSON] зобов'язався надавати [PERSON] щомісяця матеріальне забезпечення, сума якого визначена сторонами в розмірі 2000,00 грн. Пунктом 6 договору передбачено, що [PERSON] зобов»язується забезпечити житлом [PERSON] шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі, частина якої відчужується. Відповідно до довідки ф.3 від 13.02.2013 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], з 24.12.1999 р. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечити відчужувача утриманням та (або ) доглядом довічно. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Позивачем [PERSON] не надано належних доказів, щодо укладення 25.11.2006 р. саме договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання. Суд не приймає пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], що в 2005 р. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в рахунок оплати за договором купівлі-продажу квартири. Суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено, що воля сторін в угоді була спрямована на укладення договору купівлі-продажу. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору довічного утримання від 25.11.2006 р. удаваною угодою, суд вважає необхідним відмовити. Відповідно до ст. 755 ч. 1 п. 1 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Свідки [PERSON]. [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, [PERSON] скаржився, що договір не виконується, [PERSON] не надає матеріальну допомогу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що мешкає в квартирі [PERSON] з квітня 2009 р., допомагає [PERSON] по господарству, провели ремонт квартири. [PERSON] допомогу не надає, кошти не надсилає. Після того, як [PERSON] повідомив [PERSON] про розірвання договору, той вчинив сварку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не забезпечував [PERSON] необхідною допомогою, не надавав грошові кошти у сумі по 2000 грн. матеріального забезпечення, не забезпечив безоплатним довічним проживанням у квартирі та щомісячно не сплачував квартирну плату за спірну квартиру. За таких підстав, суд вважає, що [PERSON] неналежним чином виконував обов»язки за договором довічного утримання, укладеним між сторонами у справі. Відповідно до ст. 756 ч. 1 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. На підставі вказаних норм закону, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконував взяті на себе зобов»язання за договором довічного утримання, укладеним 25.11.2006 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідченим державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р., суд вважає, що вказаний договір може бути розірваний за рішенням суду, а тому необхідно повернути ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м., жилою площею 31,3 кв.м. у власність [PERSON]. Судовий збір в сумі 243,6 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на корись держави.

Outcome: approved