Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач 25 квітня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що з серпня 2013 року по 31 січня 2014 року працював на посаді ливарника пластмас в ТОВ «Ера-Пласт». [PERSON], працюючи директором ТОВ «Ера-Пласт», являючись відповідальним за своєчасну та в повному обсязі виплату заробітної плати, не сплатив позивачу заробітну плату за виконану працю за два місяці, у той час, як підприємство у вказаний проміжок часу здійснювало господарську діяльність та отримувало обігові грошові кошти на розрахункові рахунки. Отримані на розрахункові рахунки підприємства грошові кошти [PERSON] витратив не на виплату заробітної плати працівникам, а на інші потреби підприємства. Заборгованість по заробітній платі складає 2538,36 грн. Середня заробітна плата за листопад 2013 року та грудень 2013 року складає 2048,50 грн. Тобто, станом на 03.11.2014 року сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 18 436,50 грн. У зв'язку з невиплатою заробітної плати істотно порушились життєві зв'язки, і позивач змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати в розмірі 2538,36 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 18 436,50 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 409,57 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву визнав частково, не заперечував щодо задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 2538,36 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на підставі наказу № 6-к від 02 вересня 2013 [PERSON] був прийнятий у виробничий цех ливарником пластмас з 02 вересня 2013 року з окладом згідно зі штатним розкладом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ера-Пласт», про що у трудовій книзі зроблено відповідний запис (а.с.30-32, 118-121). Наказом № 2-к від 31 січня 2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 Кодексу Законів про працю України за власним бажанням, про що у трудовій книзі зроблено відповідний запис (а.с.115-117). Встановлено, що станом на день звільнення 31 січня 2014 року заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати склала 2538,36 грн. (а.с.122), що не заперечувалося в судовому засіданні представником відповідача. Статтею 43 Конституції України передбачено гарантоване право на отримання винагороди за працю. У відповідності до ст. 94 КЗпПУ, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України „Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ера-Пласт» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 2538,36 грн. законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Встановлено, що вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року [PERSON] визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України і призначено покарання у вигляду штрафу на користь держави у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 17 000,00 грн. з позбавленням права обіймати керівні посади пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на будь-яких підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності строком на два роки (а.с.102-104). Відповідно до вимог ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого їм органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, а також, те, що у суду відсутні докази, що у неотриманні даної суми винен позивач, суд вважає, що є всі законні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку на користь позивача за весь час затримки розрахунку. Разом з тим, розрахунок середнього заробітку за час затримки, наведений позивачем суд вважає не обґрунтованим і тому провів розрахунок середнього заробітку відповідно до Порядку нарахування середнього заробітку, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 ( пункт №8 Порядку), тобто з 01.02.2014 року по 31.10.2014 року за 211 днів. Так, середньоденна заробітна плата позивача становила 51,63 грн. (25000 + 597,83 = 3097,83 / 2 = 1548,91 / 30) Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог законодавства, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 10 898,93 грн. (51,63 грн. х 211 днів). Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що бухгалтерія підприємства намагалася зв'язатися з [PERSON] у телефонному режимі, а згодом направили лист з проханням з'явитися до підприємства для отримання заробітної плати, оскільки як зазначає позивач жодних повідомлень він не отримував. Крім того, на поштовому повідомленні, яке приєднано до матеріалів справі відсутній підпис позивача про отримання листа (а.с.113). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати станом на вересень 2014 року складає 409,57 грн., і саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди проводиться у випадку, якщо порушення законних прав працівника привели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проаналізувавши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність у позивача моральних страждань. Однак, оцінена позивачем моральна шкода у розмірі 2000 грн. не відповідає характеру правопорушення, глибині та обсягу душевних страждань, ступеню вини відповідача (ст.23 ЦК України). І тому, з урахуванням вимог розумності, виваженості і справедливості суд встановлює розмір грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача у дохід держави підлягають стягненню судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial