Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

До суду звернулась позивач [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 738 166грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016р. відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 березня 2017 року, справа за єдиним унікальним номером 754/14521/16-ц, номер провадження 2/754/2583/17, передана судді [PERSON] у зв'язку із закінченням п'ятирічного строку призначення судді Петріщевої І.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/14521/16-ц, номер провадження 2/754/286/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.04.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого за № 176. Згідно зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 290 000грн. 21.06.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстровано за № 304. Згідно п. 1 Договору про внесення змін до договору позики [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 440 000грн. Відповідно до п. 2 зазначеного Договору вказана позика є безпроцентною та повернення всієї суми позики має бути здійснено не пізніше 11 квітня 2014 року. Позивач зазначає, що відповідач у встановлені терміни не повернув борг в повному обсязі та станом на 23.11.2016р. має заборгованість у розмірі 385 800грн. 12 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстром №177. Предметом іпотеки було визначено наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], з узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки у сумі 560 000грн. У зв'язку з викладеним та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 768 571,73 грн, з яких сума боргу за договором позики в розмірі 385 800грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 32 851,13грн, інфляційні втрати в розмірі 349 920,60грн. 02.02.2017р. представником відповідача [PERSON] до суду були подані заперечення, в яких зазначено, що після підписання договору позики 12.04.2013року позивач [PERSON] не надавала [PERSON] зазначену суму в розмірі 290 000грн. [PERSON] 11.03.2013р. отримав від позивача [PERSON] суму в розмірі 9200 доларів США, про що написав розписку. 14.09.2013р. [PERSON] надала в позику [PERSON] 5500 доларів США, а 15.09.2014року ще 7000 доларів США. При цьому, відповідач зазначає, що коштів від позивача в національній валюті України він ніколи в позику не брав. 31.10.2016р. Деснянським районним судом м.Києва було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором розписки від 14.09.2013р. в розмірі 5500 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 14.09.2016р. становить 145342,92грн. Представник відповідача зазначає, що укладення договору позики 12.04.2013р. та договору про внесення змін до договору позики 21.06.2013р. [PERSON] здійснив на вимогу [PERSON] задля додаткових гарантій за усними договорами позик, а саме передачі для забезпечення позики в іпотеку його квартири № [ADDRESS]. 23.11.2016р. представником відповідача [PERSON] до суду була подана заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначено, що 12.04.2013р. [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 290 000грн. з кінцевим терміном їх повернення 11.04.2014р. [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики не виконує з 13.07.2013р. Згідно договору позики від 12.04.2013р. встановлені окремі самостійні строки виконання зобов'язання місячними платежами, які деталізують обов'язок боржника повернути частину боргу, зазначену у вищевказаному договорі позики та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж по траншах починається з моменту порушення строку його погашення. У зв'язку з цим, представник відповідача вважає, що строк позовної давності пропущений і тому просить відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 25.10.2017р. представником позивача [PERSON] до суду були подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в яких зазначено, що Згідно Договору позики від 12 квітня 2013 року та Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2013 року відповідач [PERSON] зобов'язався повернути суму позики строком до 11 квітня 2014 року. Перебіг позовної давності розпочався 12.04.2014 року та мав сплинути 10.04.2017 року, а звернулась [PERSON] до суду 23.11.2016р. У зв'язку з цим, строк позовної давності не може бути застосований, тому представник позивача просить відхилити заяву про застосування строків позовної давності представника відповідача [PERSON] Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з наведених у заяві підстав та пояснили, що 12.04.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 290 000грн. 21.06.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 440 000грн. 12 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики був укладений договір іпотеки, предметом якого було визначено наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], з узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки у сумі 560 000грн. В строк до 11.04.2014 року [PERSON] не були повернуті грошові кошти вказані в договорі, у зв'язку з чим позивач та його представник просять суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 768 571,73 грн, з яких сума боргу за договором позики в розмірі 385 800грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 32 851,13грн, інфляційні втрати в розмірі 349 920,60грн. В задоволені заяви про застосування строків позовної давності просять відмовити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували та пояснили, що 11.03.2013р. [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] суму 9200 доларів США, про що написав розписку. 14.09.2013р. [PERSON] надала в позику [PERSON] 5500 доларів США, а 15.09.2014 року ще 7000 доларів США. Після цього у якості забезпечення виконання зобов'язань за розписками між сторонами були укладені вищезазначені договори позики та договір іпотеки. Відповідач зазначає, що [PERSON] бажає стягнути двічі одні й ті ж кошти, тому відповідач та його представник просять застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволені позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала та просила в задоволені позову відмовити, підтримуючи пояснення відповідача та його представника. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.04.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого за № 176. Згідно зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 290 000грн. 21.06.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстровано за № 304. Згідно п. 1 Договору про внесення змін до договору позики, за домовленістю сторін, викласти в наступній редакції: [PERSON] передала у власність [PERSON] грошову суму в національній валюті у розмірі 440 000грн. Відповідно до п. 2 зазначеного Договору вказана позика є безпроцентною та повернення всієї суми позики має бути здійснено не пізніше 11 квітня 2014 року включно, щомісячними платежами за графіком. Відповідно до п. 4 Договору позики, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даним Договором, позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦПК України. 12 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстром №177. Предметом іпотеки було визначено наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], з узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки у сумі 560 000грн. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Разом з цим, згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІУ від 05.06.2003 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Також, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки. Суд вважає встановленим той факт, що між сторонами у справі укладено договір позики та договір про внесення змін до договору позики. Як встановлено судом та зазначено у п.2 Договору позики від 12.04.2013року та п."1 Договору про внесення змін до договору позики від 21.06.2013року, передачу грошей було здійснено до підписання договорів. [PERSON] погодився з умовами договорів, про що свідчить його особистий підпис. Отже, при розгляді цієї справи судом зроблений висновок, що укладання та підписання Договору Іпотеки від 12.03.2013року, саме як забезпечення виконання договорів позики і є доказом не лише факту укладання договорів, але й факту підтвердження передачі грошової суми позивачем відповідачу. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином, твердження відповідача, що предметом боргових розписок від 11.03.2013року, 14.09.2013року та 15.09.2013року та Договором позики від 12.03.2013року і Договором про внесення змін до договору позики від 21.06.2016року є одна й та ж сума коштів у доларах США, спростовується встановленими обставинами та матеріалами справи. А саме, як встановлено судом та вбачається з Рішення Деснянського районного суду від 31 жовтня 2016року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором розписки від 14.09.2013р. в розмірі 5500 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 145342,92грн та з Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 19 липня 2017 року, яким відмовлено [PERSON] у задоволені позовних вимог застосувавши строк позовної давності, боргові розписки виступали як самостійні зобов'язання, а мотивувальні частини рішень не містять посилань або встановленого факту про зв'язок між розписками з Договором позики від 12.03.2013року та Договором про внесення змін до договору позики від 21.06.2016року. Отже, судом встановлено, що позичальник - відповідач по справі свої зобов'язання по Договору позики в повному обсязі не виконав, але враховуючи графік повернення коштів, за яким відповідач часткова повернув борг, виникла заборгованість у сумі 385800грн, яка підлягає поверненню позивачу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 385800грн з урахуванням індексу інфляції в сумі 349920,60грн та 3 % річних в сумі 32851,13грн, а всього 768571,73грн є правомірними та обґрунтованими. Суду не надано доказів іншого розміру боргу відповідача перед позивачем. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до ст.257 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку, через суд. З приписів ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно Договору позики від 12 квітня 2013 року та Договору про внесення змін до договору позики від 21 червня 2013 року відповідач [PERSON] зобов'язався повернути суму позики строком до 11 квітня 2014 року. Перебіг позовної давності розпочався 12.04.2014 року та мав сплинути 10.04.2017р., позивач звернулась до суду 23.11.2016р., у зв'язку з цим, суд дійшов висновку про те, що позовна давність на час пред'явлення вимог не сплинула, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання відповідно до умов договорів. Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин справи, а також враховуючи, що до теперішнього часу відповідач заборгованість у повному обсязі не погасив, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 8000грн.

Outcome: approved