Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

В липні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ») в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 7121 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 48918,54 грн., 10000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з квітня 2019 року працював в Акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». На підставі заяви позивача від 22.07.2019 року, яка погоджена відповідачем, з 02.08.2019 року його було звільнено з посади за згодою сторін. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним, не ознайомив з наказом про звільнення та не видав трудову книжку. На його неодноразові звернення до керівництва заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. З квітня 2019 року відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу заробітну плату. Зазначив, що на сьогоднішній день належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума складає 7121 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 48918,54 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, а також на суду про надання відомостей щодо розміру заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати, табель обліку робочого часу, докази видачі трудової книжки, будь яких доказів не надіслав. У зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з 09.04.2019 року, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.6-7). У позовній заяві [PERSON] наполягає на тому, що з квітня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану йому заробітну плату, після чого, 22 липня 2019 року він написав заяву про звільнення за якою позивача було погоджено звільнити з 02.08.2020 року, що підтверджується відповідною заявою, зареєстрованою відповідачем за № 80-995 від 22.07.2020 року, однак у день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми. У зв`язку з цим, судом, серед іншого, було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» відомості щодо розміру заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати, розміру середньої заробітної плати та копій документів (а.с.14,16). Зазначену вимогу суду Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, а також з урахуванням того факту, що відповідачем жодним чином не запереувалися та не спростовувалися заявлені позивачем суми боргу, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з квітня 2019 року по липень 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 7121 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з квітня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату, заборгованість по якій за період з квітня 2019 року по липень 2019 року становить 7121 грн., сума та факт невиплати якої не спростовувался та не заперечувалася відповідачем. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2019 року по липень 2019 року у розмірі 7121 грн., а отже вказані позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Як було встановлено судом, заяву про звільнення за згодою сторін [PERSON] було подано відповідачу 22.07.2019 року, в свою чергу, звільнення було погоджене відповідачем з 02.08.2019 року, отже, останнім робочим днем та датою звільнення позивача є саме 02.08.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Фактично повний розрахунок з позивачем відповідач не провів й на час звернення до суду. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. За розрахунком позивача, середня заробітна плата відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, складає 196,46 грн. Суд погоджується з зазначеним розрахунком, як таким, що належним чином деталізований, є арифметично правильним та неточностей в собі не містить. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, так само, як не було надано власного контррозрахунку таких сум. Однак суд не погоджується з розрахованою сумою середнього заробітку та періодом його нарахування. Зокрема, позивач помилкового починає розрахунок кількості робочих днів для нарахування заробітку з дня звільнення (02.08.2019 року). Суд зазначає, що середній заробіток має розраховуватися за період, починаючи з дня, наступного за днем передбаченим законом для розрахунку з позивачем та видачі йому трудової книжки, за його заявою, а саме, наступний робочий день після 02.08.2019 року, тобто з 03.08.2019 року та, з урахуванням положень ст.13 ЦПК, щодо принципу диспозитивності цивільного процесу, по 21.07.2020 року, згідно меж позовних вимог. Кількість робочих днів, згідно встановленого п`ятиденного режиму роботи на підприємстві за період з 03.08.2019 року по 21.07.2020 року складає 241 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, складає: 241 день х 196,46 грн. = 47\~346,86 грн., які підлягають стягненню з відповідача, у зв`язку з чим, позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» було порушено право позивача [PERSON] на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем виникла ще з квітня 2019 року та до теперішнього часу, відповідач заборгованість по заробітній платі перед позивачем так і не погасив, тобто більше року відповідач не виплачує позивачу заборгованість по заробітній платі. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з тривалою невиплатою заробітної плати, а також шукати додаткове джерело доходів для забезпечення себе. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. Також суд враховує надмірну тривалість такого порушення, яка у часі розтягнулася більше, ніж на рік. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з квітня 2019 року та не погашена відповідачем до теперішнього часу. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. В свою чергу, будь-яких документів на підтвердження факту надання правової допомоги та понесених позивачем витрат на правничу допомогу [PERSON] суду надано не було, що унеможливлює встановити, що заявлені витрати були дійсно понесені позивачем у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим заявлені витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1681,60 грн., оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за які позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1681,60 грн., задоволені судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial