Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

позивач 02.02.2017 р. звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 50% з усіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 01.10.2016 р. по 30.06.2022 р., а також просить стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину, пов»язані з її навчанням у вищому навчальному закладі, в розмірі 133 350 російських рублів. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що до 31 грудня 2003 року р. перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають повнолітнього сина - [PERSON] [INFO]. На час розгляду справи повнолітній син проживає з матір'ю та повністю перебуває на її утриманні. Починаючи з 01 жовтня 2016 р. батько дитини не надає регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання сина, в зв'язку з чим позивач просить стягнути аліменти у судовому порядку. Позивач також зазначає, що відповідач не несе будь-яких додаткових витрат, пов'язаних із навчанням сина. В судовому засіданні представник позивача, яка також є представником третьої особи, позовні вимоги і обґрунтування позову підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, стягнувши в судовому порядку з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини та додаткові витрати, пов»язані з оплатою його навчання, оскільки в добровільному порядку батько не несе витрат на утримання сина у належному розмірі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість і незаконність пред»явлених позивачем вимог. Крім того, представник відповідача зазначив, що питаня про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина судом вже вирішувалось і [PERSON] сплачував аліменти на підставі рішення суду. Також представник відповідача заперечив проти задоволення вимог про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітного сина, оскільки договір про навчання, укладений позивачем на підставі недійсного паспорту, що викликає сумнів у дійсності зазначеного правочину. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.199 СК України батьки зобов»язані утримувати дочку, сина, які продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. В силу положень ст.200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі. 31 грудня 2003 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві шлюб між ними було розірвано, про зроблено актовий запис №1395. У даному шлюбі у подружжя народився син - [PERSON], [INFO]. На час звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів син є повнолітнім та проживає фактично з матер»ю в [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 1528, яка видана 23.12.2016 р. Федеральною державною бюджетною установою вищої освіти «Московський державний технічний університет ім.Н.Е.Баумана», [PERSON] зарахований на навчання до университету 01.09.2016 р. дата закінчення навчання 30.06.2022 р. Суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідач надає регулярну належну допомогу на утримання повнолітнього [PERSON], [INFO], який навчається і не має самостійних доходів, оскільки доказів на спростування зазначених обставин матеріали справи не містять. Згідно з ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров»я та матеріальне становище дитини; стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Мінімальний розмір аліментів в силу положень ст.182 СК України (в редакції Закону № 2037-УШ від 17.05.2017 р., яка чинна на час вирішення спору і покращує становище дитини в порівнянні з редакцією даної норми, яка діяла на момент звернення до суду) на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ні позивачем, ні її представником в ході розгляду справи не було надано доказів про рівень доходів позивача, а також розмір витрат, які вона несе на утримання повнолітнього сина, хоча суд наголошував на необхідності надання зазначених доказів, однак, в порушення вимог ст..ст.10, 60 ЦПК України зазначені докази надані не були і представник позивача вважала за можливе розглядати справу за наявними у матеріалах справи доказами. Суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, не має інших аліментних зобов»язань, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано, одружений і може надавати допомогу на утримання повнолітнього сина. Також суд бере до уваги стан здоров»я платника аліментнів, який страждає на гіпертонічну хворобу та постінфарктний кардіосклероз, а також стан здоров»я [PERSON], який страждає від наслідків компресивного перелому хребта, та ювенальною артеріальною гіпертензією. Звертаючись до суду позивач просить стягувати аліменти з 01.10.2016 р., тобто з моменту припинення сплати відповідачем аліментів до повноліття дитини. Однак, на підставі ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів з 01.10.2016 р. не узгоджуються з положеннями ст.191 СК України, не є доведеними в частині ухилення відповідача від сплати аліментів. Крім того, позивач просить стягувати з відповідача аліменти до закінчення навчання сином, однак, зазначені вимоги також не узгоджуються з положеннями ст.199 СК України, якою передбачено обов»язок утримувати повнолітню дитину до 23 років, і зазначеного віку син сторін досягне [INFO]. З врахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання повнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частини заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи їх стягувати з моменту звернення позивача до суду і до досягнення повнолітнім сином 23 років. Не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення додаткових витрат по оплаті навчання [PERSON] в розмірі 1\\2 частини витрат на навчання згідно договору про надання платніх освітніх послуг до закінчення навчання [PERSON], виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В силу положень глави 15 СК України стягнення додаткових витрат на дитину можливе у разі здійснення таких витрат на неповнолітню дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Положення ст.185 СК України не застосовуються до правовідносин з приводу утримання батьками їх повнолітніх дітей на час навчання, оскільки законом це не передбачено. З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат по оплаті за навчання як понесених, так і на майбутнє не можуть бути задоволені. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст..367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у справі в доход держави.

Outcome: partial