Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 15 427, 97 грн. та судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачі є споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, проте належним чином не виконують покладені на них обов`язки щодо сплати отриманих послуг, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідачі проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що позивач не є підприємцем та надавачем послуг, не веде підприємницької, комерційної діяльності, не отримує прибутків, не має відповідних ліцензій, дозволів та інших законних підстав для надання послуг. Позивачем не надано доказів, що він веде свою діяльність у відповідності з КВЕД, зареєстрований у ЄДРПОУ, що наводить відповідачів на підозру про фіктивність цього підприємства. Позивачем не надано доказів що він зареєстрований у встановленому порядку як організація, а тому він не може укладати публічні угоди на надання будь-яких послуг та не може бути позивачем та відповідачем у суді. Також відповідачам незрозуміло у зв`язку з чим утворилась заборгованість за ними, якщо згідно рішення Харківської міської ради № 1186 від 20.12.2006 ці обов`язки покладено на КП «Харківблагоустрій». Позивачем не викладено у заяві обставин того, на якій підставі відповідачам надавались послуги, не наведено доказів, що підтверджують обґрунтованість вимог щодо розміру заборгованості, оскільки з наданого розрахунку не вбачається яким чином проводились нарахування. Позивачем не надано даних про перелік послуг, загальної суми місячного платежу, режиму надання послуг , а також "ix споживчих якостей. I взагалі розрахунок, як i вартість послуг, не погоджувалися з відповідачами. Крім того, відповідачі вважають, що суд також не повинен був приймати як доказ позивача вкрай незрозумілу (мабуть, не випадково), теж не завірену копію роздруківки так званої «довідки про нарахування та оплату». Такі папери вважаються внутрішнім довідково інформаційним матеріалами підприємства. Доказом може слугувати лише акт звірки з отримувачем послуг. Договір про надання послуг не укладався, акти про ix отримання не підписувалися. Твердження у позовній заяві про те, що між заявником i відповідачами дивним чином встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку та «публічного договору» не витримує ніякої критики. Відносини не можуть бути «фактичними» й «договірними» без укладення договору індивідуального aбo колективного. Мова про «публічний договір» у позовній заяві не що інше, як введення суду в оману з метою заволодіти коштами громадян, що класифікується як шахрайство (ст. 190 КК України), тим більше - з установою, яка на надання цих послуг не мас права. Відкриття особистого рахунку з боку позивача є одностороннім правочином, спрямованим на незаконне заволодіння коштами фізичної особи. Відповідачі також зазначають, що незрозуміло яке відношення до них має додана до позову ксерокопія якогось спецвипуску від «8 ноября 2006 г». Це суперечить ст. 633 ЦК України, бо позивач не є підприємцем; вони до нього не зверталися й особливості публічного договору на нього не розповсюджуються. А ініціативи укласти індивідуальний чи колективний договір на основі типового, затвердженого урядом позивач не пропонував. При цьому, на думку відповідачів, суд не повинен приймати як доказ так звану «довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб». У ній вказано, що вона видана бухгалтеру КП «Жилкомсервіс» на запит КП «Жилкомсервіс» . Більшість відомостей, наведених у цій довідці, носить довільний характер і не відповідає дійсності. До того ж, вона не завірена круглою печаткою, що виключає її з категорії документів. Тож вона є сфальсифікованою, що підпадає під дію ч. 1 ст. 384 КК України. Також, при оприлюдненні конфіденційних даних позивачем порушено ст. ст. 19, 32 Конституції України, ст. 1 та ч. 1 ст. 8 Протоколу Європейської конвенції про захист прав людини», п. 1 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних тощо. Незаконне заволодіння персональними даними та ix розповсюдження посадовцями Паспортного столу та посадовими особами KП «Жилкомсервіс» є кримінальним злочином i становись загрозу для відповідачів i повинно стати предметом порушення кримінального провадження з боку суду. Відповідно до KПК України, карна справа порушується «коли є достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину». Тобто достатньо лише окремих ознак складу злочину, а не всього складу. При цьому порушення карної справи при наявності відповідного приводу - прямий обов`язок судді. Якщо особа, яка здійснила злочинні дії відома, справа порушується відносно особи, а не за фактом. Відповідно до наказу № 76 ДКУ ЖКГ від 17.05.2005 «виконавець послуг - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору». Цей обов`язок повинен покладатися на спеціалізовані організації, які мають на це технічні можливості та наділені відповідними правами та законом. Позивач не має до цього жодного відношення - суб`єктом господарювання він не є, договорові не укладав, тож предметом його діяльності є шахрайське, злочинне заволодіння коштами споживачів, в чому вже неодноразово дане підприємство підозрювалось, i виносились відповідні вироки до причетних осіб. Не дивно, що позивач оминає посилання на Наказ Державного Комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій». Про «споруди», обслуговування яких позивачем споживачі нібито повинні оплачувати, у ньому немає й згадки. Судом на це не звернено уваги; що цe за «споруди» також не встановлено. Згідно Наказу № 76 ДКУ ЖКГ від 17.05.2005 «Прибудинкова територія - територія иавколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою i призначена для обслуговування багатоквартирного будинку». Слід зазначити, що в м. Харкові меж цих територій поки що не встановлено, відповідні акти не укладено. Прибудинкова територія не має кадастрового номера, мешканцям багатоквартирною будинку не належить. Значить, об`єктивне обрахування працезатрат не можливе. Разом з тим, відповідачі звертають увагу на ту обставину, що позивачем порушено, а судом не виправлено порушення ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Всіх вимог вказаного закону позивач не виконав, та й не міг виконати, оскільки ніколи не був виконавцем, не мав дозволів, повноважень, відповідного штату та можливостей укладати угоди відповідно до чинних законів та надавати послуги. Позивач не має жодного відношення до виконавця послуг, суб`єктом господарювання він не є, договорів не укладав, тож предметом його діяльності є злочинне, шахрайське заволодіння коштами споживачів використовуючи органи судової влади вводячи їх в оману. З урахуванням наведеного відповідачі просять суд відмовити у задоволенні позову та стягненні з них судових витрат, застосувати строки позовної давності та окремою ухвалою дати правову оцінку діям представника позивача Жиляк Т.О. , та інших посадових осіб KП «Жилкомсервіс», які доклали рук до фальшування, підробки документів, збір та розповсюдження персональних даних направлених на незаконне заволодіння коштами громадян, які порушили вищенаведену низку Законів України, та передати матеріали справи на розслідування до відповідних органів. Розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві власності з 11.11.2009 року належить квартира, розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у даній квартирі зареєстрований також [PERSON] . Заборгованість відповідачів за розрахунком позивача за період з 01.11.2009 року по 31.03.2021 рік складає 15 427, 97 грн. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 1186 від 20.12.2006 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова», КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків. КП «Жилкомсервіс», як управитель житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Харкова, шляхом опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску «Слобода» № 95/1 від 28.11.2006 (зі змінами у 2007/2009), укладено з громадянами м. Харкова договір про надання житлово-комунальних послуг, тобто Публічний договір. Позивач є організацією, яка уповноважена надавати послуги, зокрема, з утримання будинку та прибудинкової території, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Отже, співвласники багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] перебувають у договірних відносинах з КП «Жилкомсервіс» і повинні здійснювати оплату наданих послуг з тримання будинку, споруд та прибудинкових територій, відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифу. Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які надає позивач встановлюється відповідними рішеннями виконкому Харківської міської ради. Відповідачі належним чином не сплачують житлово-комунальні послуги, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість. При поданні позовної заяви 14.04.2021 року позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.11.2009 року по 31.03.2021 року в сумі 15 427, 97 грн. КП «Жилкомсервіс» відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 1.6. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 25 квітня 2005 року № 60, та на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова» є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків та забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно вимог статей 150, 151, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватної власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають у приватної власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Члени сім`ї власника квартири (дружина, їх діти, батьки), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім`ї власника квартири зобов`язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (пункт 1 частини першої статті 20 цього ж Закону України) кореспондує обов`язок споживача оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таке ж положення міститься і в пункті 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, в якому зазначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій встановлюється відповідним рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Так, відповідно до рішення Харківської міської ради 4 сесії 5 скликання від 26 липня 2006 року № 69/06 було створено КП «Жилкомсервіс», рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем з управління будинком у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Між КП «Жилкомсервіс» та споживачами був укладений публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом публікування в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1 відповідно до норм цивільного законодавства. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону. 28 листопада 2006 року опубліковано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 04 жовтня 2006 року № 806, яким визначено перелік послуг, виконання яких покладається на КП «Жилкомсервіс», рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 лютого 2009 року № 72, від 20 грудня 2011 року № 893 визначено новий перелік послуг, які надавалися КП «Жилкомсервіс». Оцінюючи доводи відповідачів про відсутність підстав для задоволення позову, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Частиною 1ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та оплати таких послуг, їх надання здійснюється на підставі Типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Аналіз вищенаведених положень чинного законодавства свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідачів виникли зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок по адресою [ADDRESS] . Згідно пункту 22 Публічного договору, договір укладається строком на 3 роки і вважається продовженим на той самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією зі сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору чи необхідності його перегляду. Відповідно до пункту 3-1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, який введено в дію з 01.05.2019, договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Пунктом 1 Договору про надання житлово-комунальних послуг визначено, що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Пунктом 3 Договору передбачено, що виконавець надає послуги відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування рішення про структуру тарифів, періодичність та строки виконання робіт. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону. Рішенням виконкому Харківської міської ради від 20.12.2011 № 893 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова (в редакції РВК ХМР №318 від 11.05.2018) затверджено тариф на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також з 23 видів послуг, які передбачені методикою формування тарифу, затвердженого 12 мінімально необхідних для забезпечення санітарно-гігієнічних вимог до експлуатації будинку, підтримки несучої здатності конструкції та експлуатаційних характеристик внутрішньо будинкових мереж і систем. Враховуючи встановлені вище обставини, КП «Жилкомсервіс» надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що призвело до виникнення між ним та відповідачами фактичних договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством, відповідно до вимог чинного законодавства відповідачі як споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог докази є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а тому приймаються судом до уваги та оцінюються за правилами ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України. З наведених вище мотивів, викладені відповідачами заперечення проти задоволення позову суд вважає безпідставними та до уваги не приймає. Як свідчать матеріали справи, відповідачами по справі було заявлено про застосування строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України.) Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, при поданні позовної заяви 14.04.2021 року позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.11.2009 року по 31.03.2021 року. Таким чином, оскільки Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» з даним позовом підприємство звернулось 14.04.2021 року, тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.11.2009 року по 01.03.2018 року заявлені поза межами строку позовної давності. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок з урахуванням заперечень відповідачів, з огляду на визначені умовами договору строки оплати, стягненню за надані послуги підлягає заборгованість за період з 01.03.2018 року по 31.03.2021 року, яка складає 5 432, 85 грн. Суд відхиляє за безпідставністю доводи відповідачів про недоведеність позивачем розміру заборгованості оскільки відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме відповідачі мають доводити свої заперечення проти позову, але у даному випадку відповідачі свого процесуального обов`язку не виконали та не спростували розрахунок суми позову і не належним чином не довели відсутність надання послуг позивачем. Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Що стосується клопотання відповідачів про те, щоб суд окремою ухвалою надав правову оцінку діям представника позивача Жиляк Т.О. та інших посадових осіб КП «Жилкомсервіс», які доклали рук до фальшування, підробки документів, збору та розповсюдження персональних даних, направлених на заволодіння коштами громадян, та передати матеріали справи на розслідування відповідних органів, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 262 Цивільного процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В даному випадку, при вирішенні спору судом порушення законодавства або недоліки в діяльності позивача не виявлено, а тому вказане клопотання відповідачів задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial