Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], орган опіки та піклування Суворовської райадміністрації, про визнання недійсним договору дарування від 22 січня 2002 року та визнання його договором застави, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO], визнання права власності на гараж та вселення в квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.01.2002 року між ним, [PERSON], [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] і [PERSON] на підставі довіреності, з одного боку і [PERSON], з іншого боку, був укладений договір дарування. У результаті цієї угоди [PERSON] прийняла в дарунок 3/4 частини квартири [ADDRESS] Спірна квартира належала йому, [PERSON], [PERSON] - його бабусі, [PERSON] - батькові і [PERSON] - його братові, у рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному. У цілому квартира складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 56,2 кв.м., у тому числі житловою площею 41,0 кв.м. При оформленні цієї угоди [PERSON] діяла на підставі доручення, виданого 11.02.1999 року [PERSON] і [PERSON] у зв'язку з їхнім від'їздом на постійне місце проживання в державу Ізраїль. Як сторона в угоді і спадкоємець померлого батька, [PERSON], позивач має право оспорювати зазначену угоду в судовому порядку. Він вважає, що договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] необхідно визнати недійсним у зв'язку з тим, що [INFO] його батько, [PERSON] помер, тому на момент оформлення договору дарування довіреність в частині волевиявлення [PERSON] припинила свою дію у зв'язку з його смертю. Представникові [PERSON] - [PERSON] про те, що дія довіреності в цій частині припинена і вона не може робити яких-небудь дій від імені довірителя, було відомо. [PERSON] знала про смерть [PERSON] і була присутня на його похоронах. [PERSON] також було відомо про смерть [PERSON] і про припинення дії довіреності. Незважаючи на це, [PERSON] від імені [PERSON] укладає договір дарування з [PERSON], що суперечить вимогам закону. Розпорядитися часткою квартири, що належить батькові, він не мав права, тому що не мав документів про право на спадщину, свідоцтво про смерть батька отримав лише у лютому 2004 року. Він був єдиним хто проживав в квартирі і фактично прийняв спадщину, ніхто з родичів не звертався до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Йому перейшли у володіння не тільки особисті речі батька, але й предмети домашнього побуту, що перебувають у квартирі [ADDRESS], і належні батькові. Після його смерті в Ізраїлі йому було передано частину речей батька - золоті кільце та ланцюжок, годинник. Договір дарування 3/4 частини квартири укладався як засіб забезпечення повернення сум, узятих у борг [PERSON] у [PERSON] у період 1999-2003 років. У [PERSON] є боргові розписки [PERSON], у яких зазначені умови і строки повернення грошей. Після повернення зазначених сум договір дарування на 3/4 частини квартири повинен бути розірваний [PERSON] Знаючи про ці умови, він погодився підписати договір дарування. Таким чином, договір дарування є угодою, зробленою для прикриття договору застави, що ними в дійсності був укладений. Крім того, після укладання договору дарування відповідачка [PERSON] з родиною вселилася у квартиру, поміняла замки і не пускає його. У квартирі залишилися належні йому речі. Він не має змоги користуватися житловими приміщеннями в спірній квартирі, хоча іншого постійного місця проживання в нього немає. З зустрічним позовом до суду також звернулася [PERSON] та після остаточного уточнення своїх вимог просила стягнути з [PERSON] вартість комунальних послуг у розмірі 4680 грн. вказуючи на те, що з 2002 року він не сплачує послуг, а вона змушена нести витрати самостійно. [PERSON] звернулася з самостійними вимогами до [PERSON] та [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.03.2004 року посилаючись на те, що вона є власником ? частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.07.93 року. В зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль та матеріальними труднощами, вона вирішила продати свою частку квартири і для цього видала генеральне доручення на ім'я [PERSON] На протязі довгого часу він не зв'язувався з нею, не повідомляв її про свої дії щодо продажу квартири, через ці обставини у неї виникли підозри щодо виконання ним його обов'язків. Внаслідок чого вона, 18.01.2004 року скасувала свою довіреність та повідомила про це всіх зацікавлених осіб, в тому числі копію заяви надала для залучення до матеріалів цивільної справи в суді. Відповідно до п.3 ч.1 ст.248 ЦК України скасування нею довіреності спричинило припинення представництва [PERSON] від її імені. Не зважаючи на вищенаведені обставини, [PERSON] від її імені уклав договір купівлі-продажу частки квартири, про що вона дізналася від рідних, після того як [PERSON] подала позовну заяву, в якій була інформація про продаж квартири. В матеріалах справи знаходиться витяг з державного реєстру правочинів № 1884529 від 16.12.05 року, який свідчить про реєстрацію дублікату договору купівлі-продажу, який був укладений 04.03.2004 року між [PERSON] та [PERSON]. В матеріалах справи також знаходиться копія дубліката договору купівлі-продажу її частки квартири, в якому вказана сума договору 4918 гривень. Сума, за яку була продана частка квартири є заниженою і значно відрізняється від її справжньої вартості. Покупцем в договорі купівлі-продажу є [PERSON], яка є дружиною [PERSON]. [PERSON] ввів її в оману, тим що взяв на себе обов'язок продати її частку квартири, при цьому не маючи наміру виконувати її доручення. [PERSON] наполягав на наданні йому довіреності з метою заволодіння часткою квартири, з цією метою він уклав договір купівлі-продажу зі своєю жінкою, аби придбана частка квартири залишилася власністю їх родини, а саме їх співвласністю. Родинний зв'язок між [PERSON] та [PERSON] свідчить про те, що [PERSON] діяв в своїх власних інтересах та інтересах своєї родини, таким чином, він порушив норми ст. 238 ЦК України. Даний факт свідчить про те, що договір укладений внаслідок зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON]Таким чином, відповідно до ст. 232 ЦК України договір купівлі-продажу має бути визнаний не дійсним. В ході розгляду справи у зв'язку зі смертю [INFO] [PERSON] до участі залучено її правонаступника [PERSON], який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги [PERSON] як заявлені ним первісний позов так і вимоги [PERSON] по яким [PERSON] є правонаступником та просив їх задовольнити, і заперечував проти позову [PERSON] вказуючи на те, що її вимоги є безпідставними оскільки [PERSON] в цей час вже не проживав в квартирі, не міг користуватися послугами і протягом тривалого часу намагається захистити своє право. Також в обґрунтування вимог [PERSON] додав, що про скасування довіреності [PERSON] та [PERSON] знали, вони також знайомилися з матеріалами справи, однак незважаючи на це та наявність арешту [PERSON] здійснив дії по відчуженню квартири своїй дружині [PERSON], чим порушив вимоги закону. Представник [PERSON] повністю погодився з позовом [PERSON]. Раніше в засіданні відповідачка [PERSON] також вказувала на те, що її сім'ї довелося просити грошей від [PERSON] і він, з метою гарантування їх повернення, вимагав укладення договору дарування, бо в інший спосіб його не влаштує, тому вони були змушені погодитися з такими умовами. Ніякого наміру на реальне відчуження майна в них не було. Про наявність заяви від [PERSON] [PERSON] знав достовірно, був повідомлений, також знав і з матеріалів справи і в кабінеті судді у якого вперше справа була в провадженні це питання обговорювалося, а на теперішній час він намагається ввести всіх в оману. Відповідач [PERSON] повністю заперечувала проти вимог [PERSON] та [PERSON] і зазначала, що вона не знала як про смерть [PERSON] так і про скасування довіреності на ім'я [PERSON], вона особисто участі в справі не приймала знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, на той час не підписувала ніяких позовів, приймав участь її представник, з матеріалами справи не ознайомлювалася, вважає, що угоди відповідають вимогам закону, підстав для визнання їх недійсними не має. Обидва договори зареєстровані в КП „ОМБТІ та РОН". У придбаній квартирі вона стала проживати відразу після того як зробили капітальний ремонт. Але через деякий час їй стало відомо, що у квартирі з 1998 року значиться зареєстрований відповідач [PERSON], 1981 року народження. Ніяких прав власності чи користування квартирою він не має, та фактично з часу переходу квартири у її власність [PERSON] у квартирі не проживав, нею не користувався, ніякого його майна у квартирі не має. Він постійно мешкає в будинку [ADDRESS] Перебування відповідача на реєстраційному обліку у спірній квартирі перешкоджало в повному обсязі реалізувати свої права як власника квартири [ADDRESS], в наслідок чого нанесено матеріальну шкоду , тому що доводиться сплачувати вартість комунальних послуг і за [PERSON], за період з 01.01.2002 року по 30.04.2013 року сплачена сума склала 4680 гривень. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, та пояснив про те що йому не було відомо про скасування генеральної довіреності на його ім'я [PERSON] Договір купівлі-продажу укладався відповідно до діючого законодавства України та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Третя особа [PERSON] в засідання не з'явився в матеріалах справи є його заява про згоду з задоволенням вимог [PERSON] Треті особи приватні нотаріуси [PERSON] та [PERSON], представник органу опіки та піклування у судове засідання не з'явилися в матеріалах справи є заяви про можливість слухання справи в її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як було судом встановлено 22.01.2002 року між [PERSON], [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] і [PERSON] на підставі довіреності, з одного боку і [PERSON], з іншого боку, був укладений договір дарування та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за №670. Із змісту договору видно, що [PERSON] прийняла в дарунок 3/4 частини квартири [ADDRESS], співвласниками якої були [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 06.07.1993 року за № 10-792 і зареєстрованим Одеським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 4 ін., на сторінці № 190, реєстр за №93. Дана квартира складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 56,2 кв.м., у тому числі житловою площею 41,0 кв.м. Довіреність [PERSON] та [PERSON] на розпорядження частинами квартири була видана 11.02.1999 року на ім'я [PERSON] у зв'язку з їхнім від'їздом на постійне місце проживання в державу Ізраїль, і завірена державним нотаріусом 2-ї Одеської нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі №670. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 22 квітня 2001 року Бюро Реєстрації населення в Акко (а.с.30 т.1). На час його смерті в квартирі проживав його син [PERSON], що підтверджується довідкою від 21 липня 2003 року (а.с.18 т.1) Згідно з нормами ст.64 ЦК Української РСР, який діяв на час виниклих правовідносин, довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Нормами ч.1 ст.69 ЦК Української РСР визначено перелік підстав для припинення довіреності, серед яких є і смерть громадянина, який видав довіреність. Посилання відповідача [PERSON] на те, що вона не знала про смерть [PERSON] як підстава для відмови в задоволенні вимоги позивача не має правового значення з огляду на вказану норму. Таким чином, суд приходить до висновку, що в частині відчуження ? частини квартири, яка належала на праві власності [PERSON] договір дарування від 22.01.2002 року, тобто укладеного через 10 місяців після смерті співвласника, необхідно визнати недійсним, оскільки дія довіреності припинилася, тобто не відбулося волевиявлення особи. Згідно п.2 ст.58 ЦК Української РСР, якщо угода зроблена з метою прикрити іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, що сторони дійсно мали на увазі. Не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що договір дарування на 3/4 частини квартири укладався як засіб забезпечення повернення сум, узятих у борг [PERSON] у [PERSON] у період 1999-2003 років. У [PERSON] є боргові розписки [PERSON], у яких зазначені умови і строки повернення грошей. Такі твердження позивача та відповідачки [PERSON] про те, що договір дарування укладався як договір застави, суд розглядає критично, оскільки суд вважає, що відсутні були будь-які перешкоди для укладення такого договору. Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] підтверджувала волевиявлення сторін, викладене в договорі дарування. Враховуючи викладене та оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що в частині вимог позивача про визнання недійсним договору та визнання його договором завдатку необхідно відмовити. У відповідності зі ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. У відповідності зі ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. В судовому засіданні було встановлено, що саме позивач проживав в квартирі, користувався спадковою часткою, тобто вступив в управління та володіння майном, тому факт прийняття спадщини знайшов своє підтвердження. Нормами ч.2 ст.12 Закону України «Про власність в Україні», який діяв на час виниклих правовідносин, передбачалося, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, суд приходить до висновку, що за [PERSON] необхідно визнати право власності на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] та вселити до квартири. Вимога [PERSON] про визнання права власності на гараж в гаражно-споживчому кооперативі «Одеський» також не підлягає задоволенню оскільки даний об'єкт не був зареєстрований на праві власності за [PERSON]. Стосовно зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на оплату комунальних послуг у розмірі 4680 грн., суд приходить до висновку про його незаконність та безпідставність виходячи з наступного. Матеріалами справи та з пояснень учасників процесу встановлено, що з часу переходу квартири у її власність [PERSON] [PERSON] у квартирі не проживав, нею не користувався, ніякого його майна у квартирі не має, однак залишався в ній бути зареєстрованим. Він постійно мешкає в будинку [ADDRESS] Після проведення капітального ремонту [PERSON] стала проживати в квартирі разом зі своєю сім'єю і зареєстрували своє місце проживання. Відповідно до вимог ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст.58 та ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Однак всупереч вказаним вимогам [PERSON] не надала суду належні та допустимі докази в тому числі і стосовно підтвердження оплати таких послуг протягом усього часу розгляду справи, починаючи з часу звернення, а саме з листопада 2005 року. Отже, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. Розглядаючи позов [PERSON], правонаступником якої є її онук [PERSON], судом було встановлено, що [PERSON] будучи власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] [PERSON] 29.05.2003 року видала генеральну довіреність на ім'я [PERSON] на розпорядження своєю власністю (а.с.20 т.1). Як видно із заяви 18.01.2004 року вона скасувала свою довіреність, а 04.03.2004 року [PERSON] діючи від імені [PERSON] розпорядився частиною квартири та уклав договір купівлі-продажу на користь своєї дружини [PERSON] (а.с.192-193 т.1). Звертаючи увагу на норми, які діяли на час видачі довіреності та на час її скасування, то необхідно відмітити наступне. Згідно з вимогами ч.1 ст.69 ЦК Української РСР чинність довіреності припиняється внаслідок скасування довіреності особою, яка її видала. Відповідно до вимог ст.70 ЦК Української РСР особа, яка видала довіреність, зобов'язана сповістити про її скасування (пункт другий статті 69 цього Кодексу) особу, якій довіреність видана, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими видана довіреність. Такий же обов'язок покладається на правонаступників особи, що видала довіреність, а у відповідних випадках - на опікуна або піклувальника. Права і обов'язки, що виникли внаслідок дій особи, якій видана довіреність до того, як ця особа дізналася або повинна була дізнатися про її припинення, зберігають силу для того, хто видав довіреність, і його правонаступників щодо третіх осіб. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або повинна була знати, що дія довіреності припинилась. Такі ж вимоги закріплені і в п.2 ч.1 ст.248 ЦК України, який регулює відносини на час складення заяви про скасування довіреності, а саме те, що представництво припиняється за довіреністю в разі її скасування особою яка її видала і відповідно до вимог частин 2 та 3 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Отже, нормами цивільного законодавства чітко визначено зобов'язання особи повідомити представника про скасування довіреності. Однак, в порушення даної норми [PERSON] цієї вимоги не виконала, більш того в своїй заяві викладеній від 20 березня 2012 року вона зазначала, що 18.01.2004 року у нотаріуса вона відмінила свою довіреність на ім'я [PERSON] і відразу переслала цей документ в Одесу, де її залучили до цивільної справи (а.с.20 т.3). Із матеріалів справи видно, що дана заява вперше з'явилася разом з позовом [PERSON] до [PERSON], по якій [PERSON] учасником процесу не був, крім того, суд звертає увагу на те, що в справі і відсутні докази стосовно отримання такої заяви і [PERSON] Також судом було досліджено і матеріали інвентаризаційної справи КП «БТІ ОМР» на квартиру, де також відсутня заява [PERSON]. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу частини квартири не має, оскільки [PERSON] не повідомила свого представника про скасування довіреності до укладення 04.03.2004 року договору, тому наступають наслідки передбачені ст.249 ЦК України, коли права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Сама по собі угода не містить порушень ст.ст. 232,238 ЦК України на які посилалася [PERSON], остання видаючи довіреність висловила свою згоду на відчуження частини квартири і вже наперед погодилася з любою ціною продажу. Доводи позивача [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] знали про скасування довіреності не підтверджено належними доказами. Посилання [PERSON] на те, що наявна в матеріалах справи заява [PERSON] про скасування довіреності викликає сумнів в достовірності,судом не приймається до уваги, оскільки такі доводи спростовуються наявними доказами, а відповідач не надав інших для спростування висновків суду.

Outcome: partial