Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Наталія Олександрівна. В обгрунтування позовут зазначив, що 07.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність вищевказаних осіб у рівних частках кожному грошові кошти у розмірі 250000 доларів США, які останні зобов`язалися повернути до 07.11.2014 року, проте свої зобов`язання не виконали, грошові кошти позивачу не повернули. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27.11.2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2010658,75 грн. та 2203,20 грн. судового збору; стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2642327,00 грн. та 2898,40 грн. судового збору. Постановою приватного виконавця від 01.07.2019 року відкрито виконавче провадження №59432223. [PERSON] розуміючи, що його майно можуть реалізувати в рахунок погашення заборгованості, починаючи з 2014 року відчужив належне йому земельну ділянку 0,3077 га, кадастровий номер 3223184201:01:016:0012, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Копачів, відповідно договору дарування №3643 посвідченого 29.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. Зважаючи, що договір був укладений 29.12.2016 року, тобто після закінчення строку повернення коштів за договором позики позивачу, перехід права власності на нерухоме майно відбувся безоплатно до рідної, що вказує на залишення подарованого майна у фактичному володіння та користування родини відповідача, що є підставою для визнання договору дарування недійсним, внаслідок його фіктивності. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Відповідачі чи/та їх представник в судове засідання не прибув, про розгляд справи був повідомлений належним чином, подав суду клопотання про перенесення слухання справи, через зайнятість в іншому судовому засіданні, однак відповідних документів суду не пред`явив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Наталія Олександрівна до суду не з"явилась. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.11.2012 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (позичальники) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В. (реєстр № 3349), за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному, строком до 07.11.2014 грошові кошти в розмірі 1998250 грн., що на момент передачі коштів становило еквівалент 250000 доларів США. 23.05.2019 року постановою Київського Апеляційного суду залишено без змін рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27.11.2018 у справі № 756/6801/17 яким позов\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2010658,75 грн. та 2203,20 грн. судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2642327,00 грн. та 2898,40 грн. судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2642327,00 грн. та 2898,40 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно інформаційної довідки №212531842 від 15.06.2020 року вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,3077 га кадастровий номер 3223184201:01:016:0012 для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, с.Копачів, відповідно договору дарування від 29.12.20216 року. Як вбачається з нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Київської міської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3643 договору дарування земельної ділянки укладеного 29.12.2016 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуванню), що дарувальник передав своїй дочці, а обдаровувана прийняла від свого батька у власність земельну ділянку площею 0,3077 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Копачів, кадастровий номер земельної ділянки 3223184201:01:016:0012. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, де у п. 2 ч. 2 зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. За загальним правилом, передбаченим\~статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч.ч. 1-3, 5\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3\~ст. 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.\~Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до\~п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) \~офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. (ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.\~Фіктивний правочин визнається судом недійсним.\~Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. У судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже, такі правочини можуть вважатись фіктивними. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Такі ж правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України\~у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від\~03 липня 2019 року\~у справі\~№ 369/11268/16-ц\~підтримала практику Верховного Суду України щодо фіктивності правочинів, які укладаються з метою запобігання зверненню стягнення на майно. Мова йде про так звані фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам). Постанова Велика Палата Верховного Суду\~наголошує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт\~6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9\~«Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом було встановлено, що [PERSON] відчужуючи земельну ділянку своїй донці, [PERSON] був обізнаний про свої боргові зобов`язання за договором позики перед позивачем, [PERSON] , а тому аргументи позивача про намір [PERSON] при укладанні оспорюваного договору дарування уникнути обтяження на належне йому майно під час судового розгляду та унеможливити стягнення на відповідну земельну ділянку у разі ухвалення судового рішення на користь [PERSON] , заслуговують на увагу. При відчуженні нерухомого майна (земельної ділянки) на користь доньки [PERSON] переслідував мету ухилитись від виконання грошового зобов`язання перед [PERSON] . Державна реєстрація права власності на нерухоме майно не залежить від волі учасників договору та є обов`язковою технічною процедурою реєстратора (нотаріуса), який посвідчує відповідний правочин. По своїй суті та за змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:\~у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;\~у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки\~позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів в користь позивача 630 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved