Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами визнати що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належала [PERSON], яка померла [INFO], на праві особистої приватної власності. Скасувати свідоцтво про право власності від 21.08.2017р. видане державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Єлісєєвою Т.Ю. зареєстроване в реєстрі за №3-1116, спадкова справа 260/2015. Позовні вимоги аргументовані тим, що згідно листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21.08.2017 року №2092/02-14 позивачу стало відомо, що після смерті [INFO] [PERSON] (яка є тіткою позивача ), 21.08.2017 року за реєстровим №3-1116 видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України та ст.71 Закону України «Про нотаріат», її пережилому чоловікові [PERSON]. Позивач заперечує, проти того, що дана квартира є спільною сумісною власністю між подружжям [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу між ними як співвласниками. Дана квартира є особистою приватною власністю [PERSON], належить їй особистою і не підлягає поділу як спільно набуте майно під час шлюбу, а відповідно і свідоцтво на Ѕ частки даної квартири є незаконним, виходячи з наступного. Позивач зазначає, що в 2008 році позивач вирішив придбати квартиру, однак вирішив її тимчасово оформити на свої рідну тітку [PERSON] з якою перебував в гарних стосунках у зв'язку з цим остання видала на ім'я позивача довіреність від 30.12.2007 року з повноваженням щодо можливості придбати у її власність будь-яку квартиру, розташовану в м. Вінниця Україна, способом, ціною та умовах на свій власний розсуд, з правом укладення відповідних договорів. 15.01.2018року позивачем на підставі довіреності в інтересах [PERSON] та ТОВ «ВінІнвестБуд» було укладено договір №2/137-4/130 про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно договору ТОВ «ВінІнвестБуд» зобов'язався здійснити фінансування будівництва будинку, яке будувало ТОВ «БМУ-3». За позивачем було закріплено такий об'єкт інвестування: м. Вінниця, ж/м «Поділля», 4-й квартал, 4-та черга забудови, ж/б №2, номер приміщення [ADDRESS] загальна проектна площа 69,49 кв.м. поверх 4 кімнат 2 тип планування 2. На виконання даного договору позивач поступово вносив свої особисті кошти на користь [PERSON], і після чого 13.03.2008 року було видано Свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва, зокрема, яке підтверджує, що були внесені всі платежі по фінансуванню будівництву обраної ним квартири, (копія надається). Так, згідно квитанцій позивачем було оплачено кошти за [PERSON] такі суми: 176000 грн. від 15.01.2008 року №7/1;68000 грн. від 11.03.2008 року №17; 71500 грн. від 12.03.2008року №10; 50500 грн. від 12.03.2008 року №18; 3211 грн. від 13.03.2008 року №23 (копії квитанцій додаються). всього: 369211,00 грн. Позивач вказує, що 09.10.2008року позивачем було отримано свідоцтво про право власності на квартиру що за адресою: [ADDRESS]. 29.12.2008року було зареєстровано право власності на квартиру в КП «ВМБТІ» [NUMBER], в книзі 805; реєстраційний №25989963. Грошові кошти які позивач особисто платив за свою рідну тітку належали йому, квартиру було фактично придбано ним особисто за власні кошти, і по довіреності оформлено на тітку. З чого слідує, що вона не витрачала своїх коштів, що належали їй та її чоловікові на праві спільної сумісної власності, тобто витрачені з бюджету сім'ї. Під час оформлення договору, оплати коштів, оформлення документів на квартиру ні покійна тітка [PERSON] ні її чоловік [PERSON] в м. Вінницю не приїздили. Позивач вказує, за домовленістю тітка мала б приїхати у м. Вінницю і переоформити право власності квартири на позивача. Проте, з раптової смертю останньої таке зробити не вдалось. Проте, остання за життя склала заповіт на [PERSON] зокрема, щодо квартири. Заповітом від 05.02.2013 року реєстровий №10-94 виданий Муртазіной А.Р. в.о. нотаріуса Нижнекамського нотаріального округу Республіки Татарстан Садикової Р.З., згідно якого [PERSON] заповіла позивачу все своє майно , в тому числі і квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що незаконне оформлення нотаріусом вищевказаної квартири, як спільної сумісної власності, суттєво порушує його майнові права та інтереси. Тітка, запевняла, що в разі її смерті вся квартира переходить позивачу а її чоловік має написати заяву про відмову від вищезазначеної квартири, оскільки, вищевказану квартиру було придбано за рахунок фактично коштів позивача, а не за спільні кошти подружжя. Тобто, юридично дана квартира є особистою приватною власністю [PERSON]. Позивач вказує, що утриманням квартири займається, комунальні послуги сплачує також позивач. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач 21.12.2018р. подав до суду відзив позов не визнає в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідач вважає, що вказана квартира була придбана за кошти, які були переказані [PERSON] з сімейного бюджету, а не за особисті кошти [PERSON], а тому вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, слід звернути увагу на нотаріально посвідчену згоду [PERSON] від 2009 рік, якою вона дає згоду на тимчасову дворічну реєстрацію [PERSON] та членів його родини в спірній квартирі. Якщо б спірна квартира була б придбана за кошти позивача, то мова йшла б про постійну реєстрацію, а не про тимчасову. Крім того, якщо [PERSON] мала намір оформити за життя на позивача, як той вказує в позові, то вона не укладала б заповіт на ім'я [PERSON] Заповіт підтверджує лише той факт, що за життя [PERSON] мала намір користуватись своєю власністю, а лише після смерті заповідала спірну квартиру позивачу. Тобто [PERSON] розуміла, що квартира є спільною власністю подружжя та що її чоловік має право на її частку як співвласник тому, при видачі свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частки квартири. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. В одному із судових засідань позивач вказав, що в 2008 році він вирішив придбати квартиру, однак вирішив її тимчасово оформити на свої рідну тітку [PERSON] з якою перебував в гарних стосунках, у зв'язку з цим остання видала на ім'я позивача довіреність, оскільки він перебував в черзі на отримання квартири за рахунок державного бюджету, а тому реєстрація квартири на своє ім"я позбавила б можливості отримати житло за рахунок державного бюджету. Представник відповідача в судовому засіданні проти визнання позову заперечував в повному обсязі, заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідач вказує, що позивач стверджує, що лише згідно листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21.08.2017р. №2092/02-14 йому стало відомо, що після смерті 25.02.2015 [PERSON], 21.08.2017р. за реєстровим №3-1116 видано свідоцтво про право і на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS], вважає ,що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки ще у березні 2015р. позивачу було відомо про прийняття чоловіком померлої спадщини. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м. Нижнєкамстк Республіка Татарстан РФ( а. с. 73) Судом з метою повного та об'єктивного розгляду справ досліджувались матеріали спадкової справи після померлої [PERSON] ( а.с. 66-156) Заповітом від 05.02.2013 року реєстровий №10-94 виданий Муртазіной А.Р. в.о. нотаріуса Нижнекамського нотаріального округу Республіки Татарстан Садикової Р.З., згідно якого [PERSON] заповіла позивачу все своє майно , в тому числі і квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21.08.2017 року №2092/02-14 позивачу стало відомо, що після смерті [INFO] [PERSON] (яка є його тіткою), 21.08.2017 року за реєстровим №3-1116 видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України та ст.71 Закону України «Про нотаріат», її пережилому чоловікові [PERSON]. ( а.с. 28) Суд бере до уваги надані позивачем докази на підтвердження того, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON], належала їй особистою і не підлягає поділу як спільно набуте майно під час шлюбу, 30.12.2007р. [PERSON] видала на ім'я позивача довіреність з повноваженням щодо можливості придбати у її власність будь-яку квартиру, розташовану в м. Вінниця Україна, способом, ціною та умовах на мій власний розсуд, з правом укладення відповідних договорів. (а.с.5) 15.01.2018року позивачем на підставі довіреності в інтересах [PERSON] та ТОВ «ВінІнвестБуд» було укладено договір №2/137-4/130 про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно договору ТОВ «ВінІнвестБуд» зобов'язався здійснити фінансування будівництва будинку, яке будувало ТОВ «БМУ-3». За позивачем було закріплено такий об'єкт інвестування: м. Вінниця, ж/м «Поділля», 4-й квартал, 4-та черга забудови, ж/б №2, номер приміщення 137 загальна проектна площа 69,49 кв.м. поверх 4 кімнат 2 тип планування 2. ( а.с. 6-9) Суд бере до уваги, що на виконання даного договору позивачем вносились свої особисті кошти на користь [PERSON], такі суми: 176000 грн. від 15.01.2008 року №7/1; 68000 грн. від 11.03.2008 року №17; 71500 грн. від 12.03.2008року №10; 50500 грн. від 12.03.2008 року №18; 3211 грн. від 13.03.2008 року №23.Всього: 369211,00 грн., що підтверджено відповідними квитанціями. Внесення коштів позивачем підтверджується також розпискою [PERSON] від 16.04.2013р. про те, що при придбанні вищевказаної квартири гроші були внесені особисті грошові кошти [PERSON] на суму 43000 дол. США, а також, договір та квитанції до депозитного договору, згідно якого [PERSON] було отримано грошові кошти в загальній сумі 20947,75 дол.США - 12.03.2008 року. ( а.с. 11-13, 217-218) 09.10.2008року видано Свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON] на квартиру що за адресою: [ADDRESS], 29.12.2008року було зареєстровано право власності на квартиру в КП «ВМБТІ» [NUMBER], в книзі 805; реєстраційний №25989963. ( а.с.14) Суд критично оцінює надані відповідачем квитанції, в обгрунтування доводів про те, що сема [PERSON] переказувала кошти позивачу, ( а.с. 188-192), оскільки дані квитанції не містять відтиску печатки, та не надано доказів, що самі ці кошти перераховувались позивачу на придбання квартири. Судом з метою повного та об'єктивного розгляду справи допитувались свідки, свідки [PERSON] та [PERSON], які вказали, що грошові кошти які позивач особисто платив кошти за свою рідну тітку належали йому, квартиру було фактично придбано ним особисто за власні кошти позивача. Свідок [PERSON], що є дружиною позивача вказала, що позивач в 2008 році вирішив придбати квартиру, однак вирішив її тимчасово оформити на свої рідну тітку [PERSON] з якою перебував в гарних стосунках, кошти за квартиру сплучувались позивачем, кошти за утриманням квартири та комунальні послуги сплачує також позивач. Квартиру було фактично придбано за кошти позивача, і по довіреності оформлено на тітку. З чого слідує, що вона не витрачала своїх коштів, що належали їй та її чоловікові на праві спільної сумісної власності, тобто витрачені з бюджету сім'ї. Під час оформлення договору, оплати коштів, оформлення документів на квартиру ні тітка [PERSON] ні її чоловік [PERSON] в м. Вінницю не приїздили та не перебували тут. Проте, як виявилось вже зараз, чоловік померлої, відповідач по справі [PERSON] останній намагається без законних на те підстав відібрати всю квартиру. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ч1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ч1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. ч1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо, а отже позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Стосовно заявленого клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає доводи відповідача про те, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду зданим позовом, оскільки ще у березні 2015р. йому було відомо про прийняття чоловіком померлої спадщини ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки з листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21.08.2017р. №2092/02-14 позивачу стало відомо, що після смерті 25.02.2015 [PERSON], 21.08.2017р. за реєстровим №3-1116 видано свідоцтво про право і на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Відтак суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах строків встановлених ЦК України. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Твердження відповідача щодо того, що вказана квартира була придбана за кошти, які були переказані [PERSON] з сімейного бюджету, а не за особисті кошти [PERSON], а відтак вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя спростовуються наступним: 15.01.2018року позивачем на підставі довіреності в інтересах [PERSON] та ТОВ «ВінІнвестБуд» було укладено договір №2/137-4/130 про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно договору ТОВ «ВінІнвестБуд» зобов'язався здійснити фінансування будівництва будинку, яке будувало ТОВ «БМУ-3». За позивачем було закріплено такий об'єкт інвестування: м. Вінниця, ж/м «Поділля», 4-й квартал, 4-та черга забудови, ж/б №2, номер приміщення 137 загальна проектна площа 69,49 кв.м. поверх 4 кімнат 2 тип планування 2. ( а.с. 6-9) Крім того, суд бере до уваги, що на виконання даного договору позивачем вносились свої особисті кошти на користь [PERSON], такі суми: 176000 грн. від 15.01.2008 року №7/1;68000 грн. від 11.03.2008 року №17; 71500 грн. від 12.03.2008року №10; 50500 грн. від 12.03.2008 року №18; 3211 грн. від 13.03.2008 року №23. Всього: 369211,00 грн., що підтверджено відповідними квитанціями. Внесення коштів позивачем підтверджується також розпискою [PERSON] від 16.04.2013р. про те що при придбанні вищевказаної квартири гроші були внесені особисті грошові кошти [PERSON] на суму 43000 дол. США, а також, договір та квитанції до депозитного договору, згідно якого [PERSON] було отримано грошові кошти в загальній сумі 20947,75 дол.США - 12.03.2008 року. ( а.с. 11-13, 217-218) Суд враховує положення ч.1 ст. 60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна думка викладена в правовій позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16, згідно якої - належність до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті . Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під любу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті и одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті и якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю сини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі вору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але )іпти, які належали їй, йому особисто. Відповідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних тів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до ііру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належала [PERSON], яка померла [INFO], на праві особистої приватної власності, і не є спільною власністю подружжя. Твердження відповідача щодо того що оскільки померлою [PERSON] було надано згоду на тимчасову реєстрацію позивача, що свідчить про те, що спірна квартира придбана за кошти саме [PERSON] суд вважає дане твердження необгрунутваним надуманим та оцінює критично. Таким чином, суд, вважає позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі а тому суд вважає визнати що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належала [PERSON], яка померла [INFO], на праві особистої приватної власності. Враховуючи що квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, то відповідно видача свідоцтва нотаріусом на свідоцтво про право власності від 21.08.2017р. державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Єлісєєвою Т.Ю. зареєстроване в реєстрі за №3-1116, спадкова справа 260/2015 є незаконним та підлягає скасуванню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 2743,11 грн., понесення яких підтверджено матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved