Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Зарічним районним судом м. Суми розглядалася цивільна справа № 591/1535/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: КП „Сумське міське БТІ", Головне управління Держгеокадастру у Сумській області про визначення порядку користування земельною ділянкою. Рішення в цій справі від 17.03.2016 року набрало законної сили. Під час судового розгляду вказаної справи 12.02.2016 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зменшення позовних вимог, де фактично були заявлені нові вимоги. Ухвалою суду від 12.03.2016 року вказана позовна заява була передана на автоматизований розподіл та прийнята до провадження згідно з ухвалою від 18.03.2016 року. Позивач свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], та її онуки [PERSON] і [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.08.2005 року на Ѕ частину належного спадкодавцю майна. Проте, до спадкового майна не були включені та не відображені в технічному паспорті на домоволодіння за адресою [ADDRESS], об'єкти нерухомого майна, належного за життя спадкодавцю, а саме: фундамент та цоколь для нового будинку, колонка з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорожа з дерев'яного штахетника з хвірткою між житловим будинком «А-1» і сараєм «Б», огорожа з сітки рабиці на металевих стійках, огорожі з хвірткою від гаражу «Ж» до межі з земельною ділянкою№ 4. Оскільки все це майно перейшло в користування до [PERSON], хоча повинно було перейти до обох спадкоємців в рівних частках, тобто по Ѕ, просив визнати з ним право на отримання грошової компенсації за Ѕ частку зазначеного спадкового майна, належного [PERSON] та стягнути її з [PERSON] Після усунення недоліків позовної заяви та виконання вимог ухвали від 14.03.2016 року про залишення позову без руху, ухвалою від 18.03.2016 року було відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено на 13.05.2016 року. 13.05.2016 року розгляд справи був відкладений за клопотанням відповідача. 25.07.2016 року до суду надійшло письмове заперечення проти позову, в яких відповідач зазначає. що вимоги про включення до складу спадкового майна фундаменту та цоколю незакінченого будівництвом будинку, колонки з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорожі 1-6 , після смерті [PERSON] вже були предметом судового розгляду, та є таке, що набрало законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21.03.2013 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] Судом першої та апеляційної інстанції під час розгляду даної справи було встановлено, що із зведеного акту вартості будівель та споруд за адресою [ADDRESS] вбачається, що станом на 14.07.2005 року була зафіксована площа під забудову, в експлікації про будівлі не зазначено фундамент з цоколем нового будинку, тому це майно не може бути включено до складу спадкового майна, яке підлягає поділу між спадкоємцями. Зазначає також, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і Апеляційний суд Сумської області, відмовив в задоволенні позову [PERSON] щодо включення до складу спадкового майна та проділу між спадкоємцями колонки та огорожі, оскільки це майно не було вказано в свідоцтві про право на спадщину. Вказує також, що ані в технічному паспорті на житловий будинок по [ADDRESS] в липні 2005 року, ані в матеріалах інвентаризаційної справи, колонка з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя не зазначена, жодних документів на неї немає, і ця споруда не працює та не використовується. Огорожа з дерев'яного штахетника з хвірткою між житловим будинком «А-1» і сараєм «Б» не існує внаслідок її повного фізичного зносу, тому підстави компенсувати позивачу половину її вартості відсутні. Інші дві огорожі, про які зазначає в позові [PERSON] не є спадковим майном. Отже, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв'язку з необґрунтованістю. В судовому засіданні 06.09.2016 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину гаражу та поділ нерухомого майна. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що рішенням виконкому від 18.04.2006 року № 214 [PERSON], [PERSON] був наданий дозвіл на будівництво добудови до житлового будинку за адресою [ADDRESS], нового житлового будинку, сіней до нього, літньої кухні та гаражу розміром 4,5х3,00 м. Фактично цей гараж був побудований раніше - в 1993 - 1994 році, і будували його батьки позивача та відповідача за гроші їхньої померлої бабусі [PERSON], проте, він вважався самочинно збудованим, оскільки не відповідав за розмірами наданому раніше дозволу. Оскільки в подальшому, а саме, в 2006 році, був наданий дозвіл на будівництво гаражу розміром 4,5х3,00 м, то гараж під літерою «Ж», зазначений в технічному паспорті на домоволодіння, не є самочинною будівлею, та позивач за зустрічним позовом вважає, що має рівне з відповідачем право на нього. Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину гаражу «Ж». У зв'язку з тим, що гараж перебуває в користуванні відповідача [PERSON] просив стягнути з нього на свою грошову компенсацію за користь Ѕ частину гаражу. Протокольною ухвалою суду від 06.09.2016 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] У зв'язку з надходженням зустрічної позовної заяви розгляд справи відкладений на 27.09.2016 року. В судове засідання 27.09.2016 року відповідач за зустрічним позовом надав письмові заперечення, зазначивши, що гараж «Ж» до цього часу залишається об'єктом самочинного будівництва, отже визнавати право власності на нього немає підстав, крім того, просив застосувати позовну давність до цих вимог, вважаючи, що її перебіг розпочався з моменту смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Навіть, якщо строк позовної давності відраховувати з моменту отримання нового дозволу на будівництво гаражу 18.04.2006 року, то строк позовної давності закінчився у квітні 2009 року. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв'язку із витребуванням доказів, викликом свідків. Ухвалою суду від 21.02.2017 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом [PERSON] призначена судова експертиза для визначення частки фундаменту і цоколю з прибудовами в будинку «Б», належному [PERSON], колонки з обладнанням для підйому води , огорожі № 4, № 5, № 6 та визначення ринкової вартості вказаних споруд. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 09.03.2017 року провадження у справі відновлено ухвалою суду у зв'язку з отриманням клопотання експерта. В судовому засіданні 10.05.2017 року судом винесено ухвалу про призначення експертизи, в якій уточнені питання, що ставляться на її вирішення, а саме: здійснити оцінку об'єктів: фундамент та цоколь для нового будинку, колонка з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорож [ADDRESS] по межі із буд. № 4, огорожі від гаражу «Ж» до межі із ділянкою [ADDRESS]. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 30.08.2017 року провадження у справі відновлено у зв'язку з клопотанням експерта. У судовому засіданні 22.09.2017 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик експерта в судове засідання. 05.10.2017 року судове засідання було відкладено у зв'язку з неявкою експерта для його повторного виклику. Після надання експертом пояснень в судовому засіданні 07.11.2017 року та уточнення питань 15.01.2018 року суду було надано звіт про незалежну оцінку майна (а.с.42-68). Судове засідання 03.05.2018 року було відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] для ознайомлення із звітом про оцінку майна. Судове засідання 18.05.2018 року було відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] для виклику в судове засідання експерта. 15.06.2018 року за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] ухвалою суду призначено у справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання про визначення дійсної ринкової вартості гаражу «Ж», що знаходиться у домоволодінні по [ADDRESS]. 02.11.2018 року до суду надійшов висновок судової оціночної будівельної експертизи. Ухвалою суду від 28.12.2018 року поновлено провадження у справі. 24.01.2019 року до суду надійшли письмові заперечення представників [PERSON] на висновок експерта. Розгляд справи 24.01.2019 року відкладений за клопотанням представника відповідача [PERSON] В судовому засіданні 13.02.2019 року за клопотанням представника позивача [PERSON] до матеріалів справи було долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 13.02.2019 року заявлені вимоги підтримав, пояснив, що оскільки до спадкового майна не були включені та не відображені в технічному паспорті на домоволодіння за адресою [ADDRESS], об'єкти нерухомого майна, належного за життя спадкодавцю, а саме: фундамент та цоколь для нового будинку, колонка з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорожа з дерев'яного штахетника з хвірткою між житловим будинком «А-1» і сараєм «Б», огорожа з сітки рабиці на металевих стійках, огорожі з хвірткою від гаражу «Ж» до межі з земельною ділянкою№ 4., та все це майно перейшло в користування до [PERSON], хоча повинно було перейти до обох спадкоємців в рівних частках, тобто по Ѕ, просив визнати з ним право на отримання грошової компенсації за Ѕ частку зазначеного спадкового майна, належного [PERSON] та стягнути її з [PERSON] Проти зустрічних позовних вимог представник [PERSON] заперечував, пояснив, що гараж «Ж» є об'єктом самочинного будівництва, отже, право власності на нього не може визнаватися в судовому порядку. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до зустрічних вимог. Представник відповідача [PERSON] та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні 13.02.2019 року пояснив, що вимоги про включення до складу спадкового майна фундаменту та цоколю незакінченого будівництвом будинку, колонки з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорожі 1-6 , після смерті [PERSON] вже були предметом судового розгляду, та є таке, що набрало законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21.03.2013 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] Просив задовольнити зустрічні позовні вимоги, вважав, що строк позовної давності не пропущений. Пояснив, що в 2006 році, був наданий дозвіл на будівництво гаражу розміром 4,5х3,00 м, то гараж під літерою «Ж», зазначений в технічному паспорті на домоволодіння, не є самочинною будівлею, та позивач за зустрічним позовом вважає, що має рівне з відповідачем право на нього. Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину гаражу «Ж». У зв'язку з тим, що гараж перебуває в користуванні відповідача [PERSON] просив стягнути з нього на свою грошову компенсацію за користь Ѕ частину гаражу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі, у зв'язку з необґрунтованістю, виходячи з наступного. Встановлено, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], та її онуки [PERSON] і [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.08.2005 року на Ѕ частину належного спадкодавцю майна. (а.с.12-15 т. 1). До складу спадкового майна, на яке було зареєстроване право власності [PERSON], згідно зі свідоцтвом про право на спадщину увійшло нерухоме майно в частці 1/2: житловий будинок «А-І», прибудова - «а», сарай-кухня «Д», погріб «п/г», вбиральня «Г», оглядова яма «о/я», огорожі № 1-3 (а.с.14 т. 1). Як вбачається з витягу з Державного реєстру про право власності станом на 18.08.1017 року до складу нерухомого майна включено: житловий будинок «А-І», прибудова - «а», сарай-кухня «Д», погріб «п/г», вбиральня «Г», оглядова яма «о/я», огорожі № 1-6 (а.с.162 т.2). Я вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи№ 166689 на домоволодіння по [ADDRESS], оглянутої в судовому засіданні (а.с.55), згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, [PERSON] отримано у власність в порядку спадкування за заповітом Ѕ частину нерухомого майна: житловий будинок «А-І», прибудова - «а», сарай-кухня «Д», погріб «п/г», вбиральня «Г», оглядова яма «о/я», огорожі № 1-3, що належали померлій [PERSON] В технічному паспорті на домоволодіння по [ADDRESS], станом на 14.07.2005 року є також гараж «Ж», який позначений як об'єкт самочинного будівництва - «не відповідає дозволу» т. 1 а.с.17). В технічному паспорті на домоволодіння по [ADDRESS], станом на 19.06.2008 року гараж «Ж» позначений як об'єкт незакінченого будівництва (т.1 а.с.22). Згідно з рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21.03.2013 року у справі № 2-1/12, з висновками якого погодився і Апеляційний суд Сумської області, та яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON], встановлено, що із зведеного акту вартості будівель та споруд за адресою [ADDRESS] вбачається, що станом на 14.07.2005 року була зафіксована площа під забудову, в експлікації про будівлі не зазначено фундамент з цоколем нового будинку, тому це майно не може бути включено до складу спадкового майна, яке підлягає поділу між спадкоємцями. Зазначено також, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і Апеляційний суд Сумської області, відмовив в задоволенні позову [PERSON] щодо включення до складу спадкового майна та проділу між спадкоємцями колонки та огорожі, оскільки це майно не було вказано в свідоцтві про право на спадщину. Вирішуючи вимоги щодо розподілу спадкового майна встановлено, що станом на 05 серпня 2005 року на день видачі свідоцтва про право на спадщину спадкове майно складалось із будинку «А», жила площа якого 26,0 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] з господарчими будівлями: сарай «Б», сарай-кухня, погріб «п/г», вбиральня «Г», оглядова яма «о/я», огорожа « 1-3» вартістю 9558,50 грн. Доводи представників апелянта про те, що гараж є власністю [PERSON], а тому слід було задовольнити його вимоги про визнання права власності на цю самочинну споруду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки питання про узаконення самочинних надвірних будівель, що є приналежністю до будинку вирішується в іншому порядку. Згідно з рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18.12.2013 року у справі № 591/1535/13-ц та додатковим рішенням від 26.12.2013 року, встановлено факт належності [PERSON], що померла [INFO], на праві власності огорожі з дерев'яного штахетника з хвірткою між житловим будинком А-І та сараєм «Б», огорожі з сітки «рабиці» на металевих стійках по межі з сусідньою земельною ділянкою № 4 та дерев'яної на металевих стійках огорожі з металевими воротами і хвірткою від гаражу «Ж» до межі з земельною ділянкою № 4, колонки для підйому води, розташованих на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.70-76). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 06.02.2014 року вказане рішення залишено без змін (а.с.77-79). В подальшому ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 02.07.2014 року вказані рішення судів попередніх інстанцій були скасовані, справа повернута на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.80-83). Як вбачається з ухвали, ВССУ зазначив, що з часу смерті фізичної особи її цивільні права та обов'язки припинено. Встановлюючи факт належності на праві власності [PERSON] огорожі та колонки, суд посилався на те, що в акті поточних змін станом на 19 червня 2008 року зазначено, що на ділянці розпочато будівництво літ. «буд.» «буд.-1» з посиланням на дозвіл від 18 квітня 2006 року № 214, є огорожа № 1-7, вона позначена на плані від 14 липня 2005 року, а саме: від будинку до сараю і від гаража до межі з ділянкою № 4 та по межі з ділянкою № 4 та колонка. На плані від 19 червня 2008 року зазначено, що в дворі будинку на половині відповідача знаходиться колонка, не підключена до електроенергії. Разом із тим суд не врахував, що зміни, датовані 19 червня 2008 року та 14 липня 2005 року, відбулись після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Встановлюючи факт належності майна на праві власності померлій особі, суд на зазначене уваги не звернув. Згідно з рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2016 року, що набрало законної сили, визначено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS], загальною площею 0,1444 кв. м, згідно першого варіанту розподілу, запропонованого експертом у висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 1 від 04.02.2016 року, згідно з частками співвласників - по Ѕ частці кожного, виділивши [PERSON] земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки [ADDRESS], [PERSON] - земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки [ADDRESS], встановивши земельний сервітут площею 4,2 кв. м., відповідно до зазначеного висновку експерта, для здійснення обслуговування належної [PERSON] будівлі «Д» - Л. кухня-сарай (а.с.159-155 т. 1). Як вбачається з висновку на забудову земельної ділянки по [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] надавався дозвіл рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.04.2006 року № 214 на будівництво добудови до житлового будинку розміром 7,6х8,00 м., нового житлового будинку розміром 12,00х10,00 м, сіней до нього розміром 4,00х3,00 м, літньої кухні розміром 4,50х9,00 м., гаражу розміром 4,5х6,5 м (а.с.65). Вказаний гараж, що є предметом зустрічного позову, є об'єктом самочинного будівництва, оскільки не був прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку, і доказів на спростування вказаних обставин, [PERSON] суду не надав. Суд не може взяти до уваги наданий в якості доказу на підтвердження доводів про те, що гараж «Ж» не є об'єктом самочинного будівництва, лист управління архітектури Сумської міської ради від 27.01.2017 року, оскільки він не підтверджує та жодним чином не доводить, що гараж «Ж» не є об'єктом самочинного будівництва (а.с.185 т. 1). Питання про узаконення самочинних надвірних будівель, що є приналежністю до будинку вирішується в іншому, встановленому законом порядку, і на цю обставину звертав увагу в своєму рішенні, що набрало законної сили, Апеляційний суд Сумської області від 24.04.2013 року (а.с.61-63 т.1). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] послався на норми ст. 25, 1235, 1278, 364 Цивільного кодексу України, що визначають право на виділ часток майна спадкоємців в натурі, а також право на одержання співвласником грошової компенсації від інших співвласників, якщо річ є неподільною. Відповідно до ст. 25 ЦК України Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Згідно із ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців, як це передбачено ст. 1297 ЦК України. Відповідно до ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Стаття 1235 ЦК України, на яку послався позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог, передбачає право заповідача на призначення спадкоємців, отже, на думку суду, не підлягає застосуванню у даному спорі. Аналіз наведених вище доказів та норм закону надає підстави суду дійти висновку про те, що об'єкти нерухомого майна, а саме: фундамент та цоколь для нового будинку, колонка з обладнанням для підйому води з артезіанського колодязя, огорожа з дерев'яного штахетника з хвірткою між житловим будинком «А-1» і сараєм «Б», огорожа з сітки рабиці на металевих стійках, огорожі з хвірткою від гаражу «Ж» до межі з земельною ділянкою № 4, які не увійшли до спадкової маси під час прийняття спадщини після смерті [PERSON], не належали спадкодавцю на момент її смерті та не підлягає поділу між спадкоємцями. Ці обставини встановлені наведеним вище судовими рішеннями, що набрали законної сили. При цьому суд не може взяти до уваги додані в якості доказів до матеріалів справи [PERSON] копію аркушу паперу із записами від руки (а.с.25), оскільки цей аркуш не відповідає вимогам закону щодо письмових доказів, і його походження і належність записів конкретній особі неможливо ідентифікувати. Крім того, покази допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] свідків [PERSON], [PERSON], також не доводять наведених в первісному позові доводів та обставин, на які посилається позивач, оскільки свідки пояснили суду, що лише бачили, що на подвір'ї по [ADDRESS] зберігалися будівельні матеріали, а [PERSON] і [PERSON] брали у участь у будівництві фундаменту будинку та стін гаражу. Зміни до свідоцтва про право на спадщину за згодою спадкоємців не вносилися, як то передбачає ч. 1 ст. 1300 ЦК України, і в судовому порядку такі вимоги про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в межах даного спору не заявлені та не розглядалися. Таким чином, відсутні підстави для задоволення первісного позову [PERSON], і суд відмовляє в задоволенні вказаних вимог у зв'язку з необґрунтованістю. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд бере до уваги норми Цивільного Кодексу України, на які також послався в зустрічному позові [PERSON], передбачені ст. 376, 328, 364 ЦК України. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 у справі № 2-962/2009 зазначив, що суди не звернули уваги, що особа, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право. Тому суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 127/18746/15-ц зазначено, що звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Тому ВС погодився, що оскільки позивачі не звертались до компетентних державних органів про прийняття самочинної прибудови до експлуатації, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову є вірним. Позивач [PERSON] не надав суду доказів ані а підтвердження того, що гараж «Ж» був узаконений в установленому законом порядку та не є об'єктом самочинного будівництва, ані на підтвердження того, що співвласники зверталися до компетентних державних органів про прийняття самочинної прибудови до експлуатації. Крім того, позивач [PERSON] не спростував доводи відповідача [PERSON] щодо пропуску строків позовної давності, який є пропущеним без поважних причин. В той же час, враховуючи, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову по суті, суд відмовляє в їх задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed