Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] , звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він протягом тривалого часу працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 16.06.2011 року йому первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 14.06.2011 року, безстроково. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивач відчуває залишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, сухий приступоподібний кашель, важкість та біль у грудній клітці, виражену загальну слабкість, швидку втому, запаморочення, підвищення артеріального тиску. Біль в області серця, перебої в роботі серця, відсутність апетиту, біль та обмеження рухів у шийному та попереково-крижовому відділах хребта, в ліктьових суглобах. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 104 325 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою від 02 серпня 2019 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 19 вересня 2019 року судом отримано клопотання відповідача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та про зобов`язання позивача або його представника надати для огляду в судове засідання паспорт позивача, трудову книжку, довідку МСЕК, виписні епікризи, а також визнання явки позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 25.09.2019 року залишено без задоволення. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивач звільнився з підприємства відповідача в 1988 році, при цьому стан його здоров`я під час роботи не погіршувався, та після звільнення позивач продовжив працювати в шкідливих та небезпечних умовах праці на іншому підприємстві, а саме на ПрАТ «Суха Балка», що підтверджується записом в трудовій книжці, а також Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.05.2011 року, який був складений ПАТ «Суха Балка». Згідно медичного висновку остаточний діагноз позивачу встановлено у 2011 році, тобто через 23 роки після звільнення з підприємства відповідача. Також зазначив, що відповідач не приховував від позивача важкість та небезпечність технологічного процесу, не порушував технологію виробництва, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку настанням шкоди не вчиняв, а тому не може нести відповідальність за ушкодження здоров`я позивача. Позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, але тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особисто волевиявлення позивача. Крім того, відповідач вважає суму завищеною, такою що не відповідає тяжкості та характеру шкоди про наявність якої він стверджує. До позовної заяви не додано жодного документу на підтвердження розміру понесених судових витрат. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 10.09.1975 року по 23.08.1979 та з 16.02.1981 року по 05.05.1988 року працював на підприємстві відповідача на посаді дільничного геолога та старшого геолога шахти «Октябрська ВАТ «КЗРК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат" (копія трудової книжки а.с.). Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини від 05.05.2011 р. № 843, позивачу встановлено професійне захворювання за діагнозом: Хронічне обструктивне захворювання легень першої - другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). Легенева недостатність першого-другого ст. Відповідно до висновку МСЕК від 16.06.2011 року Серії 10ААА № 070574 позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 14.06.2011 року безстроково ( а.с.8-9). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.05.2011 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме робота протягом тривалого часу в умовах запиленості повітря робочої зони, рівні яких перевищували нормативи:пил з вмістом вільного діоксиду кремнію кристалічного від 10 до 70%: 4,2-19,3 мг/м3: при ГДК до 2,0 мг/м3 протягом 47,7-88,9% зміни (а.с.11-13). В п.16 Акту також зазначено, що професійне захворювання у позивача виникло в тому числі під час його роботи на ВАТ «КЗРК», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» на посаді дільничного геолога та старшого геолога шахти в умовах запиленості повітря робочого простору, що перевищувала ГДК - згідно інформаційної довідки про умови праці СЕС Жовтневого району № 139 від 21.09.2010 року. Пунктом 19 Акту встановлено осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, серед яких вказано адміністрацію шахти «Октябрьська» ВАТ «КЗРК», правонаступником якої є ПАТ «Кривбасзалізрудком». За висновками Жовтневої районної СЕС щодо санітарно-гігієнічних характеристик умов праці від 21.09.2010 року № 139, умови праці дільничного геолога в відповідності гігієнічної класифікації праці ГН 3.3.5-3.3.8; 6.6.1-083-2001 р. відносяться до класу: «Шкідливий 3.3»(а.с.34-35). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Так, відповідно до ч. 2ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Виходячи з наведених вимог закону, позицію представника відповідача щодо відсутності підстав для покладення на підприємство відповідальності за завдану шкоду, оскільки відсутня вина підприємства в її заподіянні, суд вважає такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, а професійне захворювання отримане позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим всі підстави, передбачені ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Посилання представника відповідача на тривалу роботу позивача в шкідливих умовах на іншому підприємстві ПрАТ «Суха Балка» та отримання ним професійного заховорювання саме за наслідками роботи на йьому підприємстві, а також наявність судового рішення про відшкодування моральної шкоди, стягнутою з ПрАТ «Суха Балка», суд не приймає до уваги, оскільки Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.05.2011 року та довідкою про умови праці від 21.09.2019 року встановлено та підтверджено наявність шкідливих умов праці також і під час роботи позивача на підприємстві відповідача у період з 10.09.1975 року по 23.08.2079 року, з 16.02.1981 року по 05.05.1988 року підземним геологом. Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Отже, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Право на отримання виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання полягає, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я та травмуванням внаслідок нещасного випадку. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 25 %, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він змушений постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я. Крім того, відчуває залишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, сухий приступоподібний кашель, важкість та біль у грудній клітці, виражену загальну слабкість, швидку втому, запаморочення, підвищення артеріального тиску. Біль в області серця, перебої в роботі серця, відсутність апетиту, біль та обмеження рухів у шийному та попереково-крижовому відділах хребта, в ліктьових суглобах. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер отриманого професійного захворювання, відсоток стійкої втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 30 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 104 325 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 768,40 грн. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на оплату послуг адвоката, крім того позовна заява не містить вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу із зазначенням розміру таких витрат, тому суд не вирішує питання про відшкодування таких витрат виходячи з принципів змагальності та диспозитивності судового процесу.

Outcome: partial