Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

ПАТ «[PERSON] [PERSON]» (надалі [PERSON]) звернулося до суду із позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 серпня 2008 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]») та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/1322/82/1612, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 100\~000 доларів США до 02.09.2018 року під 14,35% річних. Цього ж дня між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки №014/1322/82/1612/1, за яким поручитель зобов'язався відповідати солідарно з позичальником за його борговим зобов'язанням, що виникають з кредитного договору. Відповідно до кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами, а у разі прострочення - сплатити пеню, крім того, зобов'язався достроково погасити кредит на вимогу кредитора. 20.07.2011р. між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду №014/1322/82/1612/2, якою капіталізовано прострочену заборгованість по кредиту та тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу («кредитні канікули»), у зв?язку з чим графік погашення заборгованості викладено у новій редакції. [PERSON] свої грошові зобов'язання належним чином не виконувала, та оскільки відповідачі відповідають перед Банком як солідарні боржники, позивач просив стягнути з них в солідарному порядку 98 984,38 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 30.01.2015р. 1\~599 371,50 грн., що складається з 61698,90 дол. США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 4902,14 дол. США, 9283,34 дол. США заборгованість за відсотками; пеню в сумі 28 002,14 дол. США, що еквівалентно 452453,45 грн. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання поруки припиненою. В обґрунтування своїх вимог, які в подальшому уточнила, зазначала, що до договору поруки слід застосовувати норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, адже її порука є припиненою, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов'язання не пред'явив вимог до поручителя. Вказує, що заборгованість позичальника виникла з 06.02.2012 року, саме з цієї дати банк розпочав нараховувати пеню, тобто змінено строк виконання основного зобов'язання, а у разі зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. [PERSON] звернувся до суду з позовом до поручителя лише в лютому 2015 року, то відповідно порука є припиненою. Крім того, підставою для припинення поруки є те, що в результаті укладення між Банком та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору збільшується обсяг відповідальності поручителя та ця обставина до відома [PERSON] доведена не була. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області позови об?єднані в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов [PERSON] не визнала. Суду пояснила, що [PERSON] прострочувала сплату кредиту та процентів, у зв?язку з чим виникла заборгованість, яку банк просить стягнути достроково. Збільшення обсягу відповідальності поручителя було доведено до відома [PERSON], що підтверджується її підписом в додатковій угоді. Банком не пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя, оскільки строк виконання основного зобов'язання настає 02 вересня 2018 року і банк його не змінював. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що вона не підписувала додаткову угоду до кредитного договору від 20.07.2011р. та її умови їй не відомі. Представник відповідачів позов не визнав, зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у ній. Суду пояснив, що 22.01.2015р. та 02.02.2015р. на адресу відповідачів банк направив вимоги про виконання грошових зобов?язань за кредитним договором та договором поруки, що свідчить про зміну умов кредитування в частині строку виконання зобов?язань з повернення кредиту та процентів. [PERSON] заборгованість позичальника виникла з 06.02.2012р., банк звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Просив застосувати строки позовної давності до основної та додаткової вимоги банку (стягнення пені) та відмовити в позові. Крім того, вказав на те, що банк не повідомив позичальника про реальну процентну ставку, а тому з цих підстав вони оскаржують в суді дійсність цього кредитного договору. [PERSON] не була повідомлена про укладення між Банком та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору, якою збільшується обсяг відповідальності поручителя, додаткову угоду вона не підписувала. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов Банку належить задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з огляду на таке. Як слідує із положень ст. 526 ЦК України зобов?язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 і 3 статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що 28 серпня 2008 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» (правонаступником якого є АТ «[PERSON] [PERSON]») та [PERSON] укладено кредитний договір 014/1322/82/1612, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 100 000 доларів США на строк до 02.09.2018 року під 14,35% річних. Згідно з п. 1.3.2, п. 2.1 та п. 16.3 цього договору позичальник зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом щомісячно, шляхом здійснення щомісячного ануїтетного платежу відповідно до графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Крім того, [PERSON] зобов'язалася достроково погасити кредит (у 30-денний термін) на вимогу кредитора у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та/або договору іпотеки, поруки (п.п. 9,2, 9.3). Зокрема, банк має право предявити вимогу про дострокове погашення кредиту у випадках порушення позичальником обовязків, передбачених пунктами 3.1 (сплата процентів), 7.2 (сплата ануїтетних платежів), в разі істотного погіршення стану платоспроможності і кредитоспроможності позичальника, яка створює загрозу непогашення або невчасного погашення кредиту п.п. 9.2.8 кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між ВАТ «[PERSON] [PERSON]» (правонаступником якого є АТ «[PERSON] [PERSON]») та [PERSON] 28.08.2008 року укладено договір поруки № 014/1322/82/1612/1, відповідно до якого остання поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань і зобов'язувалася відповідати солідарно з позичальником по його борговим зобов'язанням, що виникатимуть з кредитного договору. Встановлено, що [PERSON] виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту і ця обставина сторонами не заперечується. 20.07.2011р. між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду №014/1322/82/1612/2, якою капіталізовано прострочену заборгованість по кредиту та тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу («кредитні канікули»), у зв?язку з чим графік погашення заборгованості викладено у новій редакції у додатку до зазначеної угоди. Позичальник [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує і станом на 30.01.2015 року має заборгованість за кредитним договором, яка відповідно до висновку судової економічної експертизи №2593/15-26 від 29.12.2015 року становить 69 278, 61 дол. США, що складається з 60 294,27 дол. США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена 4574,26 дол. США, 8984,34 дол. США - за відсотками, в тому числі прострочена 8296,90 дол. США. Допитана у судовому засіданні експерт [PERSON] свої висновки підтримала, пояснивши, що наявний в матеріалах справи розрахунок Банку не відповідає умовам укладеного між ним та [PERSON] кредитного договору, невід?ємними частинами якого є додатки №1 (графік погашення заборгованості), №2 (тарифи), №3 (комісії), додаткова угода, укладена 20.07.2011р., додатки №1 та №2 до неї. Так, розрахунок процентів в додатку №1 до кредитного договору здійснювався за методом «факт/360», хоча п. 3.3 кредитного договору, передбачений метод «Факт/факт»; сума нарахованих відсотків і тіла кредиту в певних періодах не дорівнює ануїтетному платежу, вказаному в договорі 1573,78 дол. США. Також пояснила, що відповідно до п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. №168, банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту. Відсоткова ставка дорівнює 14,35% річних, що відповідає умовам кредитного договору. Однак, визначити реальну відсоткову ставку неможливо, оскільки в розрахунку заборгованості не відображаються усі платежі за даним договором, а лише погашення заборгованості за тілом та процентами. Якщо брати до уваги інформацію про умови та сукупну вартість кредиту, що міститься в додатку №2 до кредитного договору, то реальна відсоткова ставка становить 16,32%, а не 14,58%. Збільшення реальної процентної ставки відбулося за рахунок не включення у вартість деяких сукупних послуг (нотаріус, страхування тощо). Так як в додатках №1 та №2 до додаткової угоди від 20.07.2011р. не наведена інформація щодо сум страхування від нещасного випадку і страхування нерухомості, що передається в іпотеку Банку за кожним платіжним періодом, то визначити реальну відсоткову ставку за період з 20.07.2011р. по 02.09.2018р. неможливо. Враховуючи те, що відстрочка сплати процентів припинена 05.08.2011р., тому загальна вартість відстрочених відсотків дорівнює нулю. Станом на 20.07.2011р. заборгованість за кредитом становила 87011,24 дол. США, що складалася з 84786,75 дол. США заборгованість за кредитом, 2224,49 дол. США прострочена заборгованість за процентами. Заборгованість за кредитним договором від 28.08.2008 р., яка виникла станом на 30.01.2015 року становить 69 278, 61 дол. США, з яких: 60 294,27 дол. США - заборгованість за кредитом, 8984,34 дол. США - за відсотками, та 362 586,10 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків за період з 31.01.2014р. по 30.01.2015р. Позивач своїм правом клопотати про призначення повторної чи додаткової експертизи не скористався, зазначені висновки експерта не спростував. Враховуючи те, що судова економічна експертиза проводилася кваліфікованим фахівцем в цій галузі, предметом її дослідження були усі наявні матеріали, то підстав для сумнівів у достовірності даних висновків суд не вбачає. А тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку щодо стягнення кредитної заборгованості в іноземній валюті еквівалентно до гривні (в межах позовних вимог) підлягають до часткового задоволення - в сумі 69 278, 61 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ (станом на 30.01.2015р. - 16,16 грн.) 1 119 542 грн. 33 коп., з яких: 60 294,27 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 974 355,40 грн., 8984,34 дол. США - за відсотками, що еквівалентно 145186,93 грн. Із матеріалів справи вбачається наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що є підставою для стягнення заборгованості в іноземній валюті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету КМУ від 19.02.93., № 15-93 „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" нарахування та стягнення неустойки повинно бути проведено в національній валюті, гривні. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Представник відповідачів під час судового розгляду просив застосувати строк спеціальної позовної давності. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З диспозиції ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України не вбачається, що законодавець визначив обов?язковими умовами зменшення неустойки лише в сукупності значне перевищення розміру збитків за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Словосполучення в ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України «якщо він значно перевищує розмір збитків» виділено комами перед словосполученням «та за наявності інших обставин, які мають істотне значення», а отже за своїм змістом можуть застосовуватись як норми права окремо один від одного при вирішенні спору між сторонами. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки. Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 3 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14). Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 616 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Суд враховує те, що позивач протягом тривалого часу не вживав заходів щодо зменшення розміру своїх збитків, завданих порушенням зобов?язання, чим фактично сприяв збільшенню розміру неустойки, при отриманні кредиту курс долара становив 4,85 грн., на час розрахунку заборгованості 16,16 грн., інфляційні процеси в державі, знецінення гривні, а тому дійшов висновку зменшити пеню за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, стягнувши її солідарно з відповідачів на користь банку за період з 31.01.2014р. по 30.01.2015р. в сумі 181 293 грн. 05 коп. (половина розміру пені, визначеної експертом). Згідно з п. 1.1, 1.2, 1.3 додаткової угоди від 20.07.2011р. сторони погодилися, що станом на 20.07.2011р. фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми кредиту становить 84763,83 дол. США. В період з 02.08.2011р. по 01.08.2012р. сукупна заборгованість позичальника по сплаті процентів за кредитом згідно діючих на дату укладення цієї додаткової угоди умов кредитного договору становитиме 12006,10 дол. США. Тимчасово на період з 02.08.2011р. по 01.08.2012р. сторони домовилися зменшити розмір платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди на умовах, передбачених пунктами 1.3.1-1.6 угоди. Відповідно до п. 2.2, 2.3, 2.4 станом на 20.07.2011р. заборгованість позичальника за кредитним договором, строк сплати якої настав, складає 2823,93 дол. США, у тому числі 574,03 дол. заборгованість з погашення суми кредиту; 2249,90 дол. заборгованість з погашення процентів. Фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв?язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Позичальник зобов?язується здійснити погашення заборгованості у майбутньому у складі щомісячних платежів відповідно до графіка погашення кредиту, що є додатком до цієї додаткової угоди. З матеріалів справи вбачається, що договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов щодо надання банку право на зміну процентної ставки в односторонньому порядку, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його умови. Підпис відповідача на договорі свідчить, що один із оригіналів договору отриманий нею особисто, до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договорів не зверталася. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] при укладенні кредитного договору та договору поруки, додаткової угоди діяли свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняли рішення про вибір банку та вступили з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови. Укладаючи договір споживчого кредиту, [PERSON] надана інформація про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до постанови НБУ від 10.05.2007р. №168. Вказане підтверджується особистим підписом позичальника на кредитному договорі від 28.08.2008 року. Підписанням кредитного договору [PERSON] також підтвердила ознайомлення із ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 15.7 кредитного договору), була попереджена, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач, а тому посилання представника відповідачів про порушення права споживача на інформацію, не повідомлення про валютні ризики та умови кредитування є безпідставними. Не заслуговують на увагу й посилання представника відповідачів на сплив загальної позовної давності. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014, справа № 6-61цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за договором про надання банківських послуг, яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Відповідно до положень ст. 257 і ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності щодо щомісячних платежів і щодо позовних вимог Банку до поручителя позивачем не пропущений. Не підлягають до задоволення вимоги зустрічного позову [PERSON] щодо припинення поруки, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що в результаті укладення між ПАТ «[PERSON] [PERSON]» та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору від 20.07.2011р. збільшується обсяг відповідальності поручителя та ця обставина була доведена до відома [PERSON], що підтверджується її підписом в угоді. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 15.06.2015р. №115П, підпис у додатковій угоді №014/1322/82/1612/2 до кредитного договору від 28.08.2008р. напроти прізвища [PERSON] виконаний [PERSON]. У звязку з тим, що згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності є очевидною, явно вираженою та викладена письмово, суд вважає, що [PERSON] надала свою згоду на зміну зобовязання, що не може бути підставою для припинення поруки. Не підлягає до задоволення зустрічна позовна заява про припинення поруки і з підстав ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки Банком не пропущено шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення вимоги до поручителя. Адже строк виконання основного зобов'язання визначений умовами кредитного договору та додатковою угодою до вказаного кредитного договору і настає 02 вересня 2018 року, а позов Банком направлено до суду 24.02.2015 року. Посилання представника відповідачів на те, що в зв'язку із тим, що заборгованість позичальника виникла з 06.02.2012р. та обрахування шестимісячного строку повинно обчислюватися саме з цієї дати є безпідставними, так як додатковою угодою не змінювався строк виконання основного зобов'язання, а кредитним договором визначено вказаний строк 02.09.2018 року, який на час розгляду справи не сплинув. Таким чином, позичальник належним чином не виконує умов кредитного договору, у звязку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника і поручителя. Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК та п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. №10, пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 1790,46 грн. з кожного (98% задоволених вимог без урахування зменшеної пені).

Outcome: partial