Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування квартири недійсним мотивуючи свої вимоги тим, що 01.12.2001 року між нею та дочкою [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено державним нотаріусом шістнадцятої київської державної контори Шапченко М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-5742. 27.03.2002 року договір було зареєстровано в реєстраційну книгу № д.158-10 за № 1/30219 в КП ,,Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Після укладання договору позивач постійно проживає у відчуженій квартирі протягом всього часу несла витрати по утриманню вказаної квартири . Після укладання шлюбу між відповідачем [PERSON] та громадянином Грузії [PERSON] для позивачки, яка має ряд хронічних захворювань (цукровий діабет 2 тип; артроз - артрит обох колінних суглобів; гіпертонічну хворобу) почали створюватися умови неможливі для проживання, а саме: погрози фізичної розправи та погрози продажу спірної квартири. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з тих же підстав просили його задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги з посиланням на вимоги ст.. 727 ЦК України. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надавши до суду свої письмові заперечення, додатково пояснюючи, що всі обставини та факти, які повідомляє позивач в судовому засіданні не відповідають дійсності, будь - якого насильства до позивача зі сторони відповідача чи її чоловіка здійснено не було, про що свідчать постанови суду щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та перевірки правоохоронних органів по заявам як позивача так і відповідача з приводу конфліктних ситуацій, що виникали між сторонами, ніхто позивача зі спірної квартири не виселяє, остання вільно користується квартирою. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Надали суду пояснення, в яких вказали, що розгляд справи залишають на розсуд суду та просили розглядати справу у відсутність їх представника. Заслухавши пояснення позивачки її представника, відповідачки та її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав Судом встановлено, що 01.12.2001 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування квартири за умовами якого позивач подарувала, а відповідачка прийняла в дар квартиру [ADDRESS], яка складається з двох жилих кімнат загальною площею 50 кв. м. Після укладання договору позивач постійно проживає у спірній квартирі разом з донькою [PERSON], зятем [PERSON] та онуком [PERSON], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, виданої ЖБК ,,Сантехнік" від 07.09.2016 року. Сторони по справі перебувають у родинних стосунках, однак в подальшому стосунки між ними погіршилися, що призвело до подальшого звернення до правоохоронних органів . Як вбачається із матеріалів справи, постановою ДІМ ТВМ-4 Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 28.09.2010 року в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ст. 129 КК України, а саме погроза зятя [PERSON] фізичною розправою над [PERSON] , було відмовлено. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2015 року провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП було закрито за відсутності складу правопорушення. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2016 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та в силу ст.22 КУпАП звільнено її від адміністративної відповідальності обмежившись оголошенням усного зауваження. Під час розгляду справи стороною позивача не було підтверджено належними і допустимими доказами наявність фізичного та психологічно тиску з боку обдарованої [PERSON] по відношенню до дарувальника [PERSON] Суд не приймає до уваги твердження позивача та її представника, що дарувальник [PERSON] протягом 10 років продовжувала нести всі витрати по сплаті комунальних послуг, як власник майна оскільки стороною відповідача суду були надані копії квитанцій про сплату саме [PERSON] комунальних платежів. Крім того дана обставина не доводить підстав, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених позовних вимог. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст. 727 ЦК України визначено, що дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. В ході судового розгляду стороною позивача не надано доказів того, що зі сторони відповідача здійснюються умисні дії на заподіяння шкоди життю чи здоров'ю позивача [PERSON] Крім того статтею 728 ЦК України визначено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Під час судового розгляду до суду не було надано доказів поважності пропуску позивачем строку звернення до суду . Ч.4 ст. 267 ЦК України також визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір дарування було укладено між сторонами 01.12.2001 року, при цьому суду не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин того, що даний правочин було вчинено під впливом насильства, обману або погрози та після укладання оспорюваного договору обдарованим до дарувальника здійснюються насильницьі дії. Перевіряючи обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність. Відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до п.1 ч. 1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільною судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи прийняте судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed