Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа що не заявляє самостійних вимог - Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов"язання повернути земельну ділянку. 18 листопада 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] площею 5,2433 га, укладений 14.07.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області та [PERSON], скасувати накази Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою від 14.03.2014р. та [NUMBER] від 10.07.2014р. про надання в користування земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 5,2433 га громадянину [PERSON]. В судовому засіданні представники позивача, [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені позивачем вимоги в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Представник відповідача [PERSON], адвокат, Остапенко І.О., позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їхньому задоволенні. Пояснила, що оскаржуваний договір оренди землі не може бути визнаним недійсним, оскільки для цього не має жодної правової підстави. Представник відповідача Управління Держземагенства в Полтавській області, Прудка І.О., не визнала позовних вимог, просила по них відмовити. Пояснила суду, що договір оренди землі між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та громадянином [PERSON] містить всі умови, які передбачені чинним законодавством, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. Орендна плата, визначена сторонами в договорі оренди землі із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Третя особа - Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області - до суду не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Заслухавши сторони та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення з наступних підстав. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексута Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як було встановлено судом, розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації від 27.12.2012р. «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі із земель сільськогосподарського призначення, які перебувають в запасі, загальною площею 5,2433 га, з них 5,2433 га рілля, на території Власівської сільської ради, за межами населених пунктів, для ведення фермерського господарства (а.с. 10). Згодом, Полтавською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» на ім'я позивача виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а. с. 11). 22.04.2013р. [PERSON] було отримано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) (а. с. 14). [PERSON] будо подано клопотання до відповідача - Головного управління Держземагентства в Полтавській області про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 5,2433 га сільськогосподарських земель за межами населених пунктів на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Листом від 24.05.2013р. Головного управління Держземагентства в Полтавській області позивача було повідомлено, що зміст технічної документації із землеустрою не відповідає вимогам ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками та запропоновано привести технічну документацію із землеустрою у відповідність вимогам ст. 55 Земельного Кодексу України, прикласти проект договору оренди земельної ділянки та обмінний файл (а. с. 18). Згодом позивачем повторно було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення фермерського господарства. 29.04.2014р. позивач повторно звернувся до Головного управління Держземагентства в Полтавській області з проханням затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. 05.07.2014р. позивач повторно звернувся до вказаного відповідача з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, що розташована на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області площею 5,2433 га (а. с. 20). 30.10.2014р. між позивачем та Власівською сільською радою в особі її голови Хоменка С.І. було укладено тимчасову угоду, відповідно до якої [PERSON] на період виготовлення документації із землеустрою надавалося право користуватися земельною ділянкою площею 5,2433 га, що надана йому для ведення фермерського господарства розпорядженням голови Зіньківської РДА від 27.12.2012р. № 741 та яка знаходиться на території Власівської сільської ради Зіньківського району за межами населених пунктів. Натомість [PERSON] зобов'язувався сплатити Власівській сільській раді кошти в сумі 2621,65 грн. (а. с.25). 11.02.2015р. між позивачем та третьою особою по справі було укладено аналогічну тимчасову угоду. За умовами вказаного правочину позивач зобов'язувався сплатити Власівській сільській раді за користування земельною ділянкою кошти в сумі 6066,50 грн., при цьому сума сплати обчислюється пропорційно фактичному користуванню земельною ділянкою у 2015р. у випадку припинення згідно з п. 2.2. цієї Угоди (а. с. 24). 04.11.2014р. [PERSON] було проінформовано відповідача - Головне управління Держземагентства в Полтавській області про те, між ним та Зіньківським районним виробничим відділом Полтавської РФ ДП «Центр ДЗК» укладено договір від 30.10.2014р. про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 5,2433 га для ведення фермерського господарства на території Власівської сільської ради, оскільки, на думку позивача, його клопотання від 05.07.2014р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою залишене без відповіді (а. с. 19). Листом від 11.02.2015р. № 31-16-0.4-1418/2-15 Головного управління Держземагентства в Полтавській області позивача було повідомлено, що назва документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку не відповідає назві виготовленої документації із землеустрою. Окрім того, поданий проект землеустрою не відповідає вимогам ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» потребують уточнення дані щодо віднесення земельної ділянки до земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення. [PERSON] було запропоновано звернутися до розробника землевпорядної документації для усунення вище перелічених зауважень, після чого подати клопотання та землевпорядну документацію на повторний розгляд (а. с. 17). В свою чергу, судом було встановлено та не заперечується сторонами по справі, що в порядку, визначеному чинним законодавством України, відповідач звернувся до Головного управління Держземагенства в Полтавській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 5,2433 га земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з північної сторони с. Власівка. Наказом від 14.03.2014р. «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» Головного управління Держземагенства у Полтавській області [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки. Зобов'язано розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодити у відповідності до вимог ст. 186-1 Земельного Кодексу України (а. с. 52,77). Наказом від 10.07.2014р. «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» Головного управління Держземагенства у Полтавській області було затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки та надано відповідачеві в оренду терміном на 21 рік. 14.07.2014р. між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області було укладено договір оренди землі від 14 липня 2014 (а. с. 66-71,78-88). Щодо доводів представників позивача [PERSON], [PERSON] щодо недійсності оспорюваного договору оренди землі, укладеного між відповідачами, суд зазначає наступне. Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент укладання оспорюваного договору оренди землі, встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У відповідності до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статей 203-204 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства - ч.2 ст.207 ЦК України. Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як було встановлено судом, згідно ст. 122 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент звернення позивача, повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування для сільськогосподарського використання, належали відповідним районним державним адміністраціям. Після внесення до даної статті змін, які набули чинності 01.01.2013 року, дані повноваження були передані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам. Головне управління Держземагентства України у Полтавській області на момент виникнення спірних відносин діяло відповідно до чинного законодавства України, в тому числі, в межах норм Конституції України, Земельного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та Положення про Головне управління Держземагентства України у Полтавській області, затвердженого наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 14.06.2013 року №264, та при укладенні договору оренди з відповідачем [PERSON] реалізувало покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, сторони (Головне управління Держземагентства в Полтавській області та [PERSON].) в належній формі уклали договір оренди землі, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі, щодо орендної плати (п. 9 Договору); умови договору погодили підписами. В договорі оренди землі сторони передбачили всі істотні умови у відповідності до вимог ст.15 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання договору. Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди землі на час підписання відповідав вимогам ЗУ «Про оренду землі» та Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року. Главою 15 Земельного Кодексу України передбачено поняття та різновиди користування землею - постійне та тимчасове (оренда). Відповідно до ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 8 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Суд погоджується з доводами представника відповідача - Головного управління Держземагентства в Полтавській області щодо того, що оспорюваний договір оренди землі укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України, в частині визначення орендної плати без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки з наступних підстав. Відповідно до п. 9 зазначеного Договору оренди землі, укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та [PERSON], орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, розмір орендної плати встановлений у грошовій формі в розмірі 5991, 33 грн. в рік, що становить 5 % від нормативної грошової оцінки і гектара ріллі по області, визначеної за матеріалами нормативної грошової оцінки земель 1995 року з урахуванням індексації такої оцінки станом на 01.01.2014р. на коефіцієнт 3,2 та коефіцієнт для ріллі 1,756. Обчислення розміру орендної плати на земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Редакція п. 9 оспорюваного договору оренди не суперечить вимогам ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договору оренди землі) та - відповідно - п. 9 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі. А стаття 8 вказаного Кодексу передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Саме тому суд погоджується з висновком представником відповідача Головного управління Держземагентства України в Полтавській області, що матеріали нормативно грошової оцінки сільськогосподарського призначення 1995-1997 років можуть бути застосовані для визначення розміру орендної плати під час укладання договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності при реалізації територіальними органами Держгеокадастру повноважень з передачі (надання) в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для сільськогосподарських потреб до моменту набрання чинності рішення про затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку землі» з урахуванням п. 271.1.2 Податкового кодексу України, відповідно до якого, базою оподаткування земельним податком, є площа земельних ділянок, нормативно грошову оцінку яких не проведено. Розмір орендної плати за земельні ділянки сільськогосподарського призначення до моменту набрання чинності рішення про затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку земель» з урахуванням пункту 271.2 Податкового Кодексу України, потрібно розраховувати за алгоритмом, визначеним у додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 року №1724 «Про деякі питання оренди земель». Відповідно до п. 18 оскаржуваного договору оренди землі орендаря було зобов'язано за власний рахунок протягом шести місяців з дати підписання договору розробити нормативно-грошову оцінку земельної ділянки. В матеріалах цивільної справи міститься лист ПП «Лада Інформ» від 09.12.2015р., яким [PERSON] повідомлено, що затримка розробки технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 5,2455 га, кадастровий номер [NUMBER], що була замовлена ним 25.01.2015р., виникла внаслідок вимоги Державної землевпорядної експертизи, обов'язково підтвердити розрахунок середньо-зваженого балу бонітету матеріалами крупно масштабного обстеження ґрунтів по бувшому КСП «ім. Товбухіна», що було проведено в 1995 році (а.с.53). Відповідно до п.п. 288.5.1- 288.5.2 ст. 288 Податкового Кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків та перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Представник відповідача [PERSON] пояснила суду, що її довіритель не знав, що земельна ділянка (що є предметом оскаржуваного договору оренди землі) була зареєстрована за заявою позивача. Підтвердженням цього, є, в тому числі, сплата коштів за реєстрацію земельної ділянки (а. с. 48). З цією квитанцією та проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок 26.02.2014р. він звернувся до Відділу Держземагенства у Зіньківському районі для реєстрації земельної ділянки, реєстратор при перегляді пакету документів в усній формі повідомив, що земельна ділянка вже зареєстрована. Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Держземагенства в Полтавській області оспорювані накази про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою від 14.03.2014р. та [NUMBER] від 10.07.2014р. про надання в користування земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 5,2433 га громадянину [PERSON] видані в межах повноважень Управління та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для їхнього скасування відсутні. Як встановлено судом, дозвіл на розроблення проекту землеустрою надавався [PERSON] з дотриманням вимог ст. 123 Земельного кодексу України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Під час прийняття наказів про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою у Головному управлінні Держземагентства у Полтавській області була відсутня інформація щодо внесення спірної земельної ділянки до кадастру. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі . Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до ч. 6 ст.16 ЗУ «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Відповідно ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом. Відповідно до ст. 6, 18 Закону України «Про оренду землі» та ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Судом при винесенні рішення беруться до уваги пояснення представника відповідача Прудкої І.О. щодо того, що розпорядження Зіньківської районної державної адміністрації від 27.12.2012 №741 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» громадянину [PERSON] не базується на нормах чинного законодавства. Так, відповідно до ст.123 ЗК України (чинній на момент видачі розпорядження Зіньківською районною державною адміністрацією від 27.12.2012 №741) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нових земельних ділянок, надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення. На момент видачі наказу «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 14.03.2014 №ПЛ/5321381600/00001418 земельна ділянка площею 5,2433 га розташована за межами населених пунктів на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області не перебувала в користуванні, а тому вважалася вільною. Відповідно до ст.. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебуває у державній або комунальній власності, громадянам юридичним особам здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Зі змісту наведених вище норм закону, з урахування загальних принципів земельного законодавства, вбачається, що держава гарантує кожній особі, яка маючи право на отримання у користування чи власність земельної ділянки, виявила на це бажання, її отримання в кінцевому результаті, за умови наявності вільних земельних ділянок, дотримання їх норм та встановленого для цього порядку, а також не порушення прав інших осіб. Такий підхід, передбачає рівність прав всіх громадян, та забезпечується шляхом справедливого та об'єктивного розгляду таких питань органами уповноваженими на передачу земельних ділянок у власність чи користування. Зважаючи на викладені норми Закону, суд критично ставиться і до тимчасових угод, укладених між позивачем та Власівською сільською радою в особі її голови Хоменка С.І., оскільки фактично сільська рада передала в оренду земельну ділянку, не маючи на це жодних юридичних повноважень. Не спростовує вказаного і наявність в матеріалах цивільної і справи квитанцій про сплату коштів [PERSON] на рахунок Власівської сільської ради. Натомість в матеріалах цивільної справи містяться і належні фінансові документи, якими підтверджується сплата відповідачем [PERSON] орендної плати за користування земельною ділянкою (а. с. 45-47,49-51). Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». В справі «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД проти Ірландії» суд постановив, що ст. 1 може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and roimroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series А № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series А № 98). В Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів обставини, які б свідчили про недійсність договору оренди землі. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на зазначену норму Закону, суд приходить до висновку, що у позивача дане право не виникло, а тому в останнього відсутні будь - які права щодо земельної ділянки, оскільки Розпорядження РДА про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі автоматично прав щодо земельних ділянок не створило. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивачем не було доведено, у чому саме полягає порушення його прав. Не доведено і юридичних підстав для визнання недійсним договору оренди землі та скасування відповідних наказів Головного управління Держземагенства в Полтавській області. Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд вважає безпідставним і посилання позивача в позовній заяві щодо недобросовісності дій Головного управління в Полтавській області, оскільки позивачем не надано доказів того, що з вини вказаного відповідача було завдано моральних чи матеріальних збитків. Суд вважає, що у позивача були відсутні правові підстави для користування спірною земельною ділянкою. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до ст.88 ЦПК України - понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на його рахунок. На основі викладеного та

Outcome: dismissed