Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

В червні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ») в якій, після збільшення позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 49 167,03 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 1998 року працювала в Акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» (попередня назва ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод»). В лютому 2020 року, на підставі заяви позивача її було звільнено з посади. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі і про розмір компенсації за невикористану відпустку не ознайомив з наказом про звільнення та не видав трудову книжку. На її звернення до керівництва заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. З квітня 2019 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, а також на ухвалу суду про витребування доказів щодо розміру заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати, а також інших відомостей, будь яких документів не надіслав. У зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працювала у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 27.05.2020 року (а.с.5,14). У позовній заяві [PERSON] наполягає на тому, що з квітня 2019 року АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану їй заробітну плату, після чого, керівництво в лютому 2020 року змусило її написати заяву про звільнення за згодою сторін (що підтверджується згаданою довідкою за формою ОК-5, згідно якої, після лютого 2020 року нарахування заробітної плати припинилося), однак у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2020 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» інформацію щодо працевлаштування позивача, займаної посади та періоду роботи, а також відомості про заборгованість по заробітній платі у підприємства перед [PERSON] за період з квітня 2019 року по теперішній час, а також належним чином завірені наказ про прийняття на роботу [PERSON] , наказ про звільнення та довідку про заборгованість по заробітній платі, довідку про нараховану заробітну плату за останні 6 місяців, що передували звільненню, довідку про наявність заборгованості з компенсації за невикористану відпустку [PERSON] . Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що позивач працювала у відповідача та була звільнена в лютому 2020 року, окрім того, за період з квітня 2019 року по лютий 2020 року відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2019 року по лютий 2020 року, зокрема, у розмірі 49\~167 грн. 03 коп., зазначивши, що вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з червня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно з інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 27.05.2020 року, наданих позивачем, вбачається, що за період з квітня 2019 року по лютий 2020 року включно, відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 49 167,03 грн. (а.с.5-9). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з квітня 2019 року по лютий 2020 року доведена належними доказами та становить саме 49\~167 грн. 03 коп. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2019 року по лютий 2020 року включно у розмірі 49 167,03 грн., які належні до сплати позивачу та сума яких визначена без урахування податків й інших обов`язкових платежів, а отже вказані позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У відповідності із ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, частиною 4 цієї статті визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог цієї норми закону суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 року касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суду надані договір про надання правової допомоги від 26 травня 2020 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗА 002407 від 22.10.2019 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 15.09.2020 року, звіт про надані послуги від 15.09.2020 року та копію квитанції від 15.09.2020 року на суму 6000 тисяч гривень. В договорі деталізовано, що вартість правової допомоги включає в себе послуги досудового врегулювання спору, підготовки процесуальних документів, надання консультацій клієнту та представництво клієнта в суді. Понесені позивачем витрати в розмірі 6000 гривень не є співмірними з сумою позову, складністю справи, часом, витраченим адвокатом на підготовку позовної заяви та виготовлення копій. До позовної заяви не додано розрахунок таких витрат з визначенням витраченого часу. Представник позивача не брав участь в судових засіданнях, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження. За таких обставин, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу і стягнути на користь позивача 2000 гривень судових витрат, за консультацію клієнта і роз`яснення законодавства та підготовку процесуальних документів. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved