Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №713 та договору про поділ спільного майна подружжя від 10.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за р/№2295 їй належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Власником другої 1/2 частини вказаної квартири являється син позивачки - [PERSON] на підставі договору дарування від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №2661. 18 серпня 2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року. На даний час у вказаному житлі, крім позивачки та її сина, зареєстрований і відповідач. Однак він не проживає в помешканні більше одного року, добровільно визначив собі інше місце проживання, житлом не користується, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Позивачка одноособово несе витрати пов'язані зі сплатою комунальних платежів та підтриманням житла в належному стані. Покликаючись на положення ЦК України, ЖК України позивачка просить суд задовольнити заявлений позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила про обставини, що описані вище. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості постановлення заочного рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за р/№713 та договору про поділ спільного майна подружжя від 10.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 2295 належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Власником другої 1/2 частини вказаної квартири являється син позивачки - [PERSON] (який є неповнолітнім) на підставі договору дарування від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т.С., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №2661. 18 серпня 2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року. На даний час у вказаному житлі, крім позивачки та її сина, зареєстрований і відповідач, що підтверджується довідкою № 378 від 29.01.2015 р., виданою Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області. Однак відповідач не проживає в помешканні більше одного року, добровільно визначив собі інше місце проживання. На підтвердження факту відсутності відповідача за адресою місця реєстрації також свідчать показання свідків [PERSON], [PERSON], та акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 08.02.2015 р. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили дані обставини. Додали, що відповідач не проживає у квартирі на протязі більше як одного року, не користується нею. Позивачка не чинила йому перешкоди в користуванні житлом. Таким чином, відповідач за вказаною адресою не проживає на протязі тривалого часу, місце проживання його позивачці не відоме. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім'ю, як спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки позивачка спільно з відповідачем не проживає, спільного побуту та господарства не веде, шлюбні відносини між ними припинено за рішенням суду, тому вони не мають по відношенню один до одного жодних прав та обов'язків. Частина 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлює те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач у спірному житлі та не проживає більше одного року, не сплачує за користування жилим приміщенням і не несе оплату за комунальні послуги; не несе інших витрат з утримання майна та не приймає участь у спільному побуті, і втратив інтерес до спірного житла, є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Частина 2 статті 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Розглянувши справу в межах заявлених позивачкою вимог та зазначених і доведених нею обставин суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved