Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на1/2 частину житлового будинку з надвірн6ими спорудами, посилаючись на наступне. В березні 1998 року він уклав Договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці), житловою площею 46,30 кв.м. Дана частина будинку складається з житлового будинку А, сараю Б, підвалу В, сараю в, гаражу Д, вбиральні Г, сараю Е, теплиці Т, сараю Ж, споруд. Зазначений договір було укладено Товарною Біржею «Новий вік» та зареєстровано Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації і здійснено запис в реєстрову книгу за № 126 за реєстровим № 33 від 11 березня 1998 року. 23 липня 1999 року за адресою вказаного будинку, відповідно до рішення Нікопольської міської ради № 271 від 21 квітня 1999 року, ним була приватизована земельна ділянка, площею 0,0892 га, для обслуговування житлового будинку, про що було видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 041792, на площу 0,0543 га, та видано Державний акт на право постійного користування землею серії ДП НП 0000041, цільовим призначенням - для постійного користування. За порадою нотаріуса, для реєстрації в новому реєстрі нерухомості, в червні 2020 року він звернувся до Центру з надання адміністративної послуг Нікопольської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень належної йому частини будинку. 26 червня 2020 року він отримав Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, де державний реєстратор прав на нерухоме майно зазначив, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Так, державний реєстратор зазначив, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 3 березня 1998 року, укладений Товарною Біржею «Новий вік», не відповідає вимогам Цивільного кодексу Української РСР, оскільки такий договір має бути нотаріально посвідчений, і тому він не може бути підставою для внесення даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, реєстратором зазначено, що в наданому ним виготовленому станом на 2003 рік технічному паспорті наявна інформація про складові частини об`єкту, які були побудовані після 05.08.1992 року і потребують введення в експлуатацію. У Договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 03.03.1998 року, зазначено, що на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зазначений договір зареєстрований на біржі нерухомості «Новий вік» і не підлягає нотаріальному посвідченню. Державне мито у встановленому діючим законодавством розмірі стягнуто, біржевий збір сплачено. Тобто, на момент укладення Договору ним було виконано приписи Закону України «Про товарну біржу», а саме - ст.15, відповідно до якої Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Крім того,\~відповідно до\~зазначеної статті\~Закону Угоди,\~зареєстровані на\~біржі,\~не підлягають\~нотаріальному посвідченню.\~Більш того,\~складовим частинами\~об`єкту\~зазначеного будинку,\~які були\~побудовані після\~05.08.1992\~року,\~є тамбур\~а-6,\~сіни а-7\~-\~ 2000\~року побудови\~та гараж\~3\~-\~2003\~року побудови,\~які,\~відповідно до\~Акту технічної\~комісії по\~прийняттю в\~експлуатацію квартири,\~індивідуального житлового\~будинку,\~господарських та\~побутових споруд\~від 09.07.2003\~року №\~429,\~прийнято в\~експлуатацію.\~Жодних штампів\~про самовільне\~будівництво технічний\~паспорт 2003\~року не\~містить,\~тобто,\~всі побудови\~є законними.\~У відповідності\~до ч.1\~ст.317\~ЦК України,\~власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпорядження своїм\~майном.\~Статтею 392\~ЦК України\~передбачено,\~що власник\~майна може\~пред`явити\~позов про\~визнання його\~права власності,\~якщо це\~право оспорюється\~або не\~визнається іншою\~особою,\~а також\~у разі\~втрати ним\~документа,\~який засвідчує\~його право\~власності. За таких обставин вимушений звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.37), представник відповідача (а.с.33) та третя особа проти позову не заперечували (а.с.28). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено судом, 03.03.1998 року позивач по справі уклав Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 46,30 кв.м. (що складається з: житлового будинку А, сараю Б, підвалу В, сараю в, гаражу Д, вбиральні Г, сараю Е, теплиці Т, сараю Ж, споруд). Зазначений договір було укладено Товарною Біржею «Новий вік» (а.с.6) та зареєстровано Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації і здійснено запис в реєстрову книгу за № 126 за реєстровим № 33 від 11.03.1998 року (ас.6 зв). 23.07.1999 року за адресою вказаного будинку, відповідно до рішення Нікопольської міської ради № 271 від 21.04.1999 року, позивачем були приватизовані земельні ділянки, площею 0,0892 га. (надана для обслуговування житлового будинку, про що було видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 041792) (а.с.7) та площею 0,0543 га. (про що було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ДП НП 0000041 з цільовим призначенням - для постійного користування) (а.с.8). В червні 2020 року позивач звернувся до Центру з надання адміністративної послуг Нікопольської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень належної йому частини будинку. 26.06.2020 року отримав Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, де державний реєстратор прав на нерухоме майно зазначив, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. В даному рішенні державний реєстратор зазначив, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03.03.1998 року, укладений Товарною Біржею «Новий вік», не відповідає вимогам ЦК Української РСР, оскільки такий договір має бути нотаріально посвідчений (а.с.5). Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну частину будинку на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 1998 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за № 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved