Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Автокредит Плюс» », треті особи [PERSON], ПАТ « Дніпропетровск Авто» про визнання кредитно-заставного договору недійсним. В обґрунтування позову зазначив, 25.02.2008 року, він звернувся до магазину «Експрес-Авто», який мав статус філії ТОВ «Дніпропетровськ Авто» в місті Дніпродзержинськ, з метою придбати в розстрочку новий автомобіль марки ЗАЗ TF699P DAEWOO LANOS 1.4, кузов Y6DTF 699P8W394889, держаний номер АЕ 1198СЕ. В приміщенні цього ж магазину знаходилась представник ТОВ «Авто-кредит Плюс», яка видала себе за співробітника в цьому закладі. Не підозрюючи про звязок між ТОВ «Авто-кредит Плюс» та ПАТ КБ «ПриватБанк», 27 лютого 2008 року він своїм підписом, засвідчив факт приєднання до умов кредитно-заставного договору № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року, який був наданий йому у формулярах. За змістом у формулярах Кредитно-заставного договору «ПриватБанк», зобовязався надати позивальнику кредит у безготівковій формі у загальному розмірі 53280 гривень 50 копійок, частину яких у розмірі 48850 гривень на придбання автомобіля, шляхом перерахунку на поточний рахунок автосалону ДП «[PERSON] Плюс»; частину розміром 488,50 гривень на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії ЗАО СК «Інгосстрах»; частину розміром 34 гривні на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок ДП «Інформаційний центр»; частина в розмірі 3908 гривні на сплату разової винагороди банку за надання «фінансового інструменту». За статтею 17 цього ж договору кредит мав бути виданий за умови повернення основної суми кредиту частинами зі сплатою 9,6 відсотків річних за користування кредитом. За умовою пункту 17.7 кредитно-заставного договору розмір щомісячного внеску установлено 1143,60 гривень, які необхідно було сплачувати у період від 24 до 28 числа кожного місяця на протязі 84-х періодів з кінцевим терміном повернення 26.02.2015 року. Для цих цілей ПАТ КБ «ПриватБанк», взяв на себе зобовязання (п.п.1.1,6.1.2,6.1.4,17.1.10,17.6,17.7) відкрити позичальнику у цьому банку: «Картковий рахунок»; «Рахунок позичальника»; «Транзитний рахунок». За відкриття та перерахунок коштів на банківський рахунок позичальника банк призначив собі одноразову винагороду у розмірі 8% від суми виданого кредиту та винагороду у розмірі 0,5 % від тієї ж суми, щомісяця у складі ануїтет них платежів. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитно заставним договором позичальник мав би надати банку у заставу автомобіль марки ЗАЗ TF699P DAEWOO LANOS 1.4, кузов Y6DTF 699P8W394889, держаний номер АЕ 1198СЕ, власником (або співвласником) якого є позичальник. В п.п.14.11 сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів, неустойки тривалістю 5 років. 01 березня 2008 року, за актом прийому-передачі позивач від продавця отримав товар. Вважає, що кредитно-заставний договір № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року підписаний із ТОВ «Авто-Кредит Плюс» слід визнати недійсним як в його складових частинах так і загалом. Підставами для недійсності кредитно-заставного договору є те, що він не був попередньо ознайомлений з умовами надання кредиту під особистий підпис як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», то помилився у виборі контрагента та властивостей навязаних йому послуг. До того ж вважає порушенням його прав той факт, що він не знав про укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Авто-кредит Плюс» у 2006 році агентського договору № 1, згідно з яким «ПриватБанк» доручив ТОВ «Авто-кредит Плюс» від власного імені і за винагороду підписувати з третіми особами договори про відкриття та обслуговування «ПриватБанком» платіжної картки «Авто-розстрочка». Проте за наслідками підписаного ним кредитно-заставного договору банківської картки він не отримав,через що вважає, що єдиним легальним засобом безготівково розрахунку залишається «платіжне доручення». Однак при порівнянні форми «Платіжного доручення № 114028-157Д від 25.02.2008 року» із стандартним, зазначеним в п.п.3.1 Постанови НБУ від 21.01.2004 р. за № 22 виявилось, що в платіжному дорученні відсутні деякі реквізити, а саме: код платника, номер рахунку платника, найменування й код банку, підпис платника, дата виконання доручення та виконавець доручення. Окрім того зазначає, що під час підписання кредитно - заставного договору порушено права його дружини [PERSON], так як вона не надала своєї письмової згоди ПАТ КБ «ПриватБанк» на вчинення цього правочину, що є обовязковою умовою при підписанні кредитно-заставного договору. З огляду на вищенаведене просить визнати кредитно-заставний договір № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року недійсним. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив позов задовільними в повному обсязі. Представники відповідачів та треті особи, в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність. У відповідності до вимог ст. 197 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального\~ технічного засобу не здійснюється. В свою чергу, згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 1\~статті 60 ЦПК України, передбачає, що \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. За загальними правилами цивільного законодавства правочин є дійсним, якщо він відповідає умовам дійсності правочину, до яких відносяться: законність змісту правочину; наявність у особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми правочину вимогам закону; реальність правочину, тобто його спрямованість на настання правових наслідків. Згідно статті 203 ЦК України, - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьої цієї статті встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Так, за змістом ст. ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України,\~зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України,\~за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено в ч. 2\~ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). В ст. 573 ЦК України передбачено, що заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Як зазначено у ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 3\~статті 61 СК України передбачено, що\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Вивчивши позов та його обґрунтування, дослідивши письмові докази по справі, та враховуючи вищенаведені норми права, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ „Приватбанк", укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030082, відповідно до якого Банк зобовязується надати позивальникові кредит, для забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором, позичальник надає банку предмет застави у заставу. Договір завірений печатками ТОВ «Автокредит Плюс» (Т.1 а.с.8-25). Згідно договору № 1 від 17 липня 2006 року, укладеного між «ПриватБанком» (далі Банк) та ТОВ «АвтокредитПлюс» (далі Компанія), банк доручає Компанії від його імені здійснювати проведення інформаційно-консультативних послуг, направлених на залучення зацікавлених осіб в послугах банку; організація придбання Клієнтом транспортних засобів в автосалоні за рахунок продажу своєї посередницької послуги, яка полягає в залученні кредитних коштів банку для сплати клієнтом такого товару (Т.1 а.с.67-69). Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 16.01.2012 року, заборонено відчужувати автомобіль ЗАЗ TF699P DAEWOO Lanos 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов Y6DTF699P8W394889 (Т.1 а.с.113,114) Згідно акту прийому-передачі від 01.03.2008 року, покупець [PERSON], отримав від ТОВ «Дніпропетровськ-Авто» автомобіль ЗАЗ TF699P DAEWOO Lanos 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов Y6DTF699P8W394889, колір сірий (Т.1 а.с.124). Факт часткової сплати позивачем коштів, в рахунок погашення заборгованості за договором № DN81AR100030082, на загальну суму 60 374грн. 83 коп., підтверджується наданими ним копіями квитанцій (а.с.52-60 т.1). Тобто при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Факт отримання автомобіля позивачем підтверджується актом прийому передачі та особистим підписом позивача в ньому, також визнання позивачем оспорюваних правовідносин, підтверджується сплатою ним частини кредитних коштів та користуванням автомобілем, тобто Банк в повній мірі виконав всі зобовязання перед позивачем, які передбачені договором. Окрім того, підпис позивача підтверджує його вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору кредиту і застави та вказує, що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання . Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «Приватбанк», позивач погодився на умови про надання кредиту та договору застави як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що він уклав договір не з тим контрагентом та відсутності у нього відповідних знань у галузі права, з тих підстав, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Авто-кредит Плюс» було укладено договір, відповідно до якого банк надав повноваження ТОВ «Авто-кредит Плюс» по ідентифікації потенційних клієнтів, оформлення та підписання з ними кредитних договорів. Так як роз'яснено у п. 19\~\~\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд не погоджується і з тією позицією позивача, ненадання його дружиною згоди на укладення оспорюваного Договору, є підставою для визнання його недійсним виходячи з наступного: Відповідно до правової позиції ВСУ\~у\~справі\~за\~№ 6-533цс16, - за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення\~ одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Висновок викладений в постанові ВСУ від за\~№ 6-533цс16, в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів. Отже враховуючи вищевикладене, згода дружини позивача [PERSON], не була обовязковою при укладені кредитно-заставного договору, так як вони перебували та досі перебувають в зареєстрованому шлюбі, оспорюваний Договір укладався в інтересах сімї, через що дана обставина не може слугувати підставою для його недійсності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

Outcome: dismissed