Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду зі вказаним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі встановленого Кабінетом Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на час виплати (на момент подачі заяви 1779 грн.) та додаткові витрати на дитину, що викликані особливими потребами, а саме частими хворобами дитини, у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на час виплати, станом на момент подачі заяви 889 грн. 50 коп., на загальну суму 2668 грн. 50 коп.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2016 року, що шлюбно-сімейні відносини з відповідачем не підтримують вже більше шести місяців, вони не ведуть спільне господарство, у них відсутній спільний сімейний бюджет, а сварки, що виникали між сторонами призвели лише до втрати любові та поваги один до одного, у зв`язку із чим шлюб між сторонами було розірвано у 2020 році. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Ленінським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 28.02.2017 року, актовий запис № 172. Позивач зазначила, що її малолітній син проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач в свою чергу ні матеріально, ні в інший спосіб не допомагає в утриманні та вихованні спільної малолітньої дитини, що вона виключно за рахунок своїх особистих коштів утримує сина, купує продукти харчування, одяг, взуття, ліки, предмети особистої гігієни, іграшки, сплачує рахунки за відвідування дитячого садочка та додаткові заняття з розвитку дитини. Крім того, позивач зазначила, що малолітній син сторін має не зовсім міцний імунітет, через що часто хворіє, що обумовлює необхідність у додаткових витратах на лікування. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.04.2021 року відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного без виклику (повідомлення) сторін. Відповідач був повідомлений про існування справи шляхом направлення йому ухвали разом з позовом з додатками по останньому відомому місцю його реєстрації. У встановлений строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Ленінським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 28.02.2017 року, актовий запис № 172. Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані забезпечувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Статтею 183 СК України передбачено, що доля заробітку ( доходу ) батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини , що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що малолітній син проживає разом позивачем та перебуває на її утриманні, що відповідач ні матеріально, ні в інший спосіб не допомагає в утриманні та вихованні спільної малолітньої дитини, що позивач за рахунок своїх особистих коштів утримує сина, купує продукти харчування, одяг, взуття, ліки, предмети особистої гігієни, іграшки, сплачує рахунки за відвідування дитячого садочка та додаткові заняття з розвитку дитини. Судом також встановлено, що малолітній син сторін має не зовсім міцний імунітет, через що часто хворіє, що обумовлює необхідність у додаткових витратах на лікування, а відповідач в свою чергу жодним чином не забезпечує матеріально дитину від самого її народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Такі висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15 та постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Як роз`яснено у п. 18 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, необхідно звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. У постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №320/383/19 заначено, що суд першої інстанції з урахуванням медичних документів, що підтверджують наявність у дитини хронічних захворювань та містять рекомендації лікарів дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, оскільки витрати на системне та довготривале лікування при такому стані здоров`я дитини є додатковими та необхідними витратами, що викликані особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України. Відповідачем належними доказами не доведено жодним чином його неспроможність сплачувати на утримання його малолітнього сина грошових коштів, нести додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, а також жодним чином не спростував позицію позивача, її позовні вимоги, не навів контраргументів проти її доводів, не надав жодних доказів, які свідчили про те, що він не має можливості утримувати свою дитину, які б свідчили про його прохання зменшити розмір аліментів, які вимагає стягувати на свою користь позивач. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з того, що малолітньому сину [PERSON] виповнилось 4 роки, та розмір аліментів визначається відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Разом з цим, дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд враховує обставини, зазначені у статті 182 цього Кодексу та виходячи з того, що батько та мати мають рівні обов`язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, враховуючи те, що відповідач є працездатним, має роботу та отримує заробітну плату, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved