Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказавши, що з 04.03.1989р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі. Від подружнього проживання в них народилась дочка [PERSON], [INFO] Під час спільного подружнього проживання сторони на земельній ділянці, що перейшла у власність чоловіка за Договором дарування від 11.04.2002р. збудовано житловий будинок з приміщенням кафе в [ADDRESS] та придбано легковий автомобіль марки «Ніссан-Ванетте» 2000р.в., р.н. [NUMBER]та інше майно. Спірний житловий будинок завершено будівництвом і прийнято в експлуатацію 06.09.2006р. і зареєстровано на ім'я відповідача у відповідності до вимог п.1.6 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно» затвердженого Наказом Мін»юсту України №7/5 від 07.02.2002р. Згідно рішення Сокальської міської ради Львівської області №398 від 11.10.2006р. право власності на вказаний будинок оформлене на ім'я [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.11.2006р. та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.01.2007р. На час подання позову до суду сторони не можуть дійти згоди з приводу реєстрації права власності на будинок та порядку користування ним. Відповідач вказує, що будинок належить лише йому та дочці [PERSON]. Пропозиції позивача про добровільний поділ майна обурюють [PERSON], що свідчить про його намір позбавити позивача її права на частку в спільному маній подружжя та на проживання в спільному будинку, проте іншого житла в неї нема, бо її батько продав квартиру по [ADDRESS], в якій вони з відповідачем проживали і виручені гроші вклали в будівництво спірного будинку. Набуте ними з відповідачкою за час шлюбу майно у відповідності до ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 69 СК України чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя незалежно від розірвання шлюбу. Розділити майно за взаємною згодою неможливо, оскільки, відповідачка заперечує проти цього. Згідно з вимогами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. На підставі наведеного позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 2/3 ідеальних частин житлового будинку[ADDRESS] загальною площею 401,6 кв.м., житловою площею 77,2кв.м.,48/100 житлова частина будинку, яка складається з гаражу, 4-х коридорів, сходової клітки, санвузла, кухні, 3-х житлових кімнат; 52/100 частини будинку - приміщення кафе загальною площею - 207,7кв.м., 48/100 - житлова частина загальною площею 193,9кв.м. та на 1/3 ідеальну частину легкового автомобіля марки «Ніссан-Ванетте» 2000р.в., р.н.[NUMBER], зареєстрованого на ім»я відповідача в Червоноградському МПЕВ ДАІ ГУМВС України у Львівській області 21.10.2003р. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті держмита та витрати по оплаті інформаційного забезпечення судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], надав суду заяву про зменшення позовних вимог, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частину будинку по [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] в її користь судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в обґрунтування навів обставини вказані в позовній заяві. Відповідач, [PERSON], в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце судового розгляду справи. Судом зі згоди представника позивача прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено із Свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER], виданого райвідділом ЗАГС м.Сокаль Львівської області між [PERSON] та [PERSON] 04.03.1989р. укладено шлюб. Відповідно до договору дарування від 11.04.2002р. [PERSON].(батько) подарував [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок в [ADDRESS] (процент готовності 8%). Проте з досліджених в судовому засіданні документів встановлено, що з 2003р. подружжя разом здійснювало будівництво житлового будинку по [ADDRESS] яке було закінчено у 2006р., про що зокрема свідчить рішення виконкому Сокальської міської ради №398 від 11.10.2006р., та №366 від 11.09.2006р., технічний паспорт на будинок від 27.06.2006р. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2006р. та витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №13188863 від 11.01.2007р. житловий будинок з приміщенням кафе по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні з 2007р. подружжя почало проживати окремо, крім того згідно рішення Сокальського районного суду від 03.10.2011р. ( яке набрало законної сили 30.01.2012р.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них з поважної причини не мав самостійного заробітку. Згідно п.23 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства та те, що сторони здійснювали будівництво спірного будинку за спільні кошти, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], Львівської області. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно приписів ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. В судовому засіданні встановлено, що шлюбний договір сторони не укладали, також, зважаючи на те, що житловий будинок являється спільною сумісною власністю, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинковолодіння. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи те, що позивач зменшила позовні вимоги, з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути половину понесених нею судових витрат: 850грн - судового збору та 15грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Outcome: approved