Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 28.02.2014 року, позивачка зазначила, що 22.07.2011 року вона зареєструвала з відповідачем, [PERSON] шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 72. У шлюбі з відповідачем народився син: [PERSON], [INFO]. З 06.01.2014 року вона та відповідач фактично сумісного господарство не ведуть і сумісно не проживають, оскільки їхня сім'я фактично розпалася. Підставою розпаду сім'ї стало те, що відповідач під час сумісного проживання мало приділяв їй уваги як дружині, усі сімейні питання він вирішував не згідно їхньої з ним сумісної думки, а виключно вирішував ці питання на свій розсуд, при цьому не цікавлячись її думкою. Тобто відповідач не поважав її як свою дружину. Відповідач під час сумісного проживання свої особисті інтереси ставив вище спільних інтересів їхньої сім'ї. Крім того, відповідач зловживав азартними іграми, витрачаючи значну частину свого заробітку на гральні автомати, і при цьому практично не надавав їй матеріальної допомоги на її утримання, та утримання їхньої дитини. Внаслідок цього у них виникали суперечки, які негативно впливали на їхню дитину. На підставі стосунків, які склалися у неї з відповідачем, вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, яке було у неї на час укладення шлюбу. За час проживання різними сім'ями з відповідачем її думка по відношенню до відповідача не змінилася, а її почуття любові та поваги до відповідача не відновилися. Таким чином, вона вважає, що шлюб з відповідачем фактично розпався та формальне збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки вона не має наміру бути в зареєстрованому шлюбі з особою, з якою вона фактично не проживає однією сім'єю та не має наміру проживати у подальшому. Згідно з ч.3 ст. 105 та ст.110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Спору про поділ майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю з відповідачем, на цей час не існує. Оскільки малолітній син проживає з нею та буде проживати з нею і після розірвана шлюбу, та знаходиться на її повному утриманні, вона вважає за потрібне стягнути відповідача аліменти на її користь на утримання сина, [PERSON], оскільки відповідач добровільно допомогу на утримання дитини їй не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення дитиною віку повноліття. Син потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, оскільки вона не може забезпечувати дитину всім необхідним самотужки, тому як прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років складає на цей час 1032 грн. Вона знаходиться у відпустці по догляду за сином, [PERSON], до досягнення ним віку трьох років, і отримує по догляду за дитиною допомогу від держави у розмірі 130 гривень на місяць, та також отримує близько 300 грн., як одинока матір на свою старшу дочку [PERSON], [INFO], іншого доходу вона не має. Довідку про свій дохід вона надасть до суду до початку судового засідання. Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 1 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Відповідач працює слюсарем у ПрАТ «Кримський Титан» філія «Вільногірський ГМК», щомісячно отримує заробітну плату в розмірі близько 2500 грн. Відповідач фізично здоровий, інших непрацездатних осіб на своєму утриманні не має, стягування з заробітної плати відповідача, згідно виконавчих документів, не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, одним зі способів виконання батьками обов'язку утримання дитини, є рішення суду про присудження аліментів в частці від доходу його батька. Позивачка вважає, що відповідач у змозі сплачувати аліменти на її користь на утримання їхнього сина у розміру 1/4 частини свого щомісячного заробітку (доходу). Тобто розмір аліментів буде дорівнювати менше 50 % доходу відповідача, що в свою чергу дозволяється, виходячи з пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.06 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", згідно якого - максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен згідно ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, суд вирішує зазначене питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Згідно ч. 2 ст.118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою. Відповідно до ч. І ст.110 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Добровільно розірвати шлюб за заявою сторін в окремому судовому провадженні - відповідач відмовляється. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Outcome: approved