Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь 95275 гривень за весь час затримки заробітної плати, 50000 гривень моральної шкоди та 1361 гривню 91 копійку витрат на лікування. В обґрунтування позову вказує, що працював на посаді сільського голови Слобідської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, 19 листопада 2015 року був звільнений із займаної посади у звязку з закінченням повноважень. При звільненні йому було нараховано, однак не виплачено заробітну плату. Заборгованість становила 7416 гривень 45 копійок. Своїми протиправними діями відповідач завдав йому значної моральної шкоди, безпідставно ігнорував звернення щодо виплати заробітної плати, не міг забезпечити нормальний рівень життя своїй сімї та собі, він перебував на лікуванні у цей час та потребував купівлі ліків, й у звязку з невиплатою коштів, позивач був змушений позичати кошти. Також позивач обґрунтовує розмір моральної шкоди тим, що після подачі позову до суду, відповідач в особі сільського голови вдався до публічних образ, глузування, розвішував надруковані матеріали, що негативно вплинуло на його здоровя. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що відповідач фактично визнав предявлені позовні вимоги шляхом перерахування коштів 10 серпня 2016 року. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, вказав, що з позивачем проведено повний розрахунок, а з приводу його діяльності на посаді сільського голови виникає багато питань. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що кошти були виплачені позивачу, щоб він не надокучав йому з приводу виплати заробітної плати. Також заперечує проти виплати позову відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач й раніше мав проблеми зі здоровям. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 2006 року працює головним бухгалтером сільської ради, у 2013 році увійшли «відпускні» до нарахування, у 2014 році - видатки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є секретарем сільської ради, у квітні 2016 року була у відрядженні, потім їй стало відомо від головного бухгалтера, що приїжджали з Центру зайнятості й попросили надати довідки, журнал реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції без підпису позивача, мала розмову з цього приводу з головним бухгалтером, оскільки вона не має повноважень на реєстрацію «вхідної» та «вихідної». Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] 25 квітня 2006 року був обраний сільським головою Слобідської сільської ради, 12 листопада 2010 року знову був обраний Слобідським сільським головою та 19 листопада 2016 року звільнений у звязку з закінченням строку повноважень ради. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Позивач 01 лютого 2016 року звернувся до сільського голови Слобідської сільської ради з заявою про проведення остаточного розрахунку, а 29 лютого 2016 року - про видачу довідки про заборгованість зарплати за 2015 рік. 10 березня 2016 року за підписом сільського голови виконкомом Слобідської сільської ради видано довідку №145 про те, що рахується заборгованість по заробітній платі [PERSON] (відпускні за 2015 рік - 7416 гривень 45 копійок). З виписки по картці [PERSON] вбачається, що 10 серпня 2016 року відбулося зарахування коштів на його рахунок у розмірі 5990 гривень 43. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач здійснив виплату вищевказаної заборгованості з урахуванням податків та зборів. Також відповідно до копії довідки №233-1 від 26 вересня 2016 року Слобідська сільська рада заборгованості по заробітній платі за 2015 рік перед [PERSON] не має. Суд не приймає до уваги доводів представника відповідача, що вказані кошти були виплачені, щоб позивач припинив надокучати йому, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Оскільки позивачу при звільненні, не було виплачено всіх належних йому до виплати сум, то відповідачем було проведено з позивачем повний розрахунок лише 10 серпня 2016 року, що і вважається днем фактичного розрахунку, а тому вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає до задоволення з урахуванням проведених судом розрахунків на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" та довідки №27 від 10 лютого 2016 року у розмірі 73668 гривень 96 копійок. Тобто розмір середньомісячного заробітку складає 8185 гривень 44 копійок, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за 9 місяців, а тому стягненню підлягає саме вищевказана сума. Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний провести розрахунок із звільненим працівником у строк, встановлений ст.116 Кодексу законів про працю України. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після проведення розрахунку з робітником роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд не приймає до уваги копію депутатського запиту, листа НАБУ, копії рішення №49 від 15 січня 2016 року, довідок №401, 402 та 405 від 10 жовтня 2016 року, перелік підприємців, які працюють на території Слобідської сільської ради, список орендодавців жителів села Слобідка, копії декларацій [PERSON] за 2014 та 2015 роки, аналіз фінансування установ, заяву [PERSON], положення про преміювання, звернення депутатів сільради, копія листа-претензії, копію довідки №259 від 10 листопада 2016 року, видатки за 2014 рік на заробітну плату [PERSON] та копії розпоряджень про преміювання, оскільки представники відповідача не обґрунтували їх належність до предмету доказування та як наслідок для підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог. Також суд не вбачає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивач не довів причинно-наслідковий звязок між затримкою у проведенні розрахунку та хворобою і лікуванням з огляду на наступне. Відповідно до статті 237? Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не доведено настання вказаних обставин. Відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, ст. ст. 116, 117, 237? Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved