Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарував вказану квартиру [PERSON], який посвідчений 07.10.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2902. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні у повному обсязі. Зазначив, що 23.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 52/17742/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності було накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 07.10.2015 року було укладено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарував вказану квартиру [PERSON] Виходячи з вищенаведеного представник позивача зазначив, що договір дарування квартири від 07.10.2015 року укладений незаконно, виключно з метою не допустити накладення арешту на зазначену квартиру, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, так як договір дарування квартири був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а відповідач під час укладення договору дарування не знав про існування ухвали про накладення арешту на спірне майно. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, при розгляді справи просила врахувати її пояснення по справі. Суд, вивчив матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає позов необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07.10.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна № 2902, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Дунаєва, б. 3, кв. 31. Позивач вважає, що даний договір є недійсним з підстав передбачених положеннями ст. 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам суспільства. В обґрунтування даного висновку позивач зазначає, що оспорюваний договір укладений відповідачами з метою ухилення від виконання судового рішення, що є порушенням визнаних суспільством основ судочинства. Відповідно до положень ст. 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. При цьому встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, враховуючи положення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 2009 р. № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок вважаються: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Тобто, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, цивільне законодавство виходить зі змісту самої протиправної дії небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості рушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на це, можливо дійти до висновку, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. (Правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13. 04. 2016 р. № 6-1528цс15). Оспорюваний договір є самостійним цивільно-правовим договором, що відповідає положенням ст.ст. 203, 717, 719 ЦК України, зміст якого полягає в передачі дарувальником майна обдарованому. Предметом цього договору є квартира, яка перебувала у власності дарувальника на момент укладення договору і щодо якої не було жодного обтяження або обмеження на розпорядження нею в тій чи інший спосіб.? За наслідками цього договору нерухомість перейшла від однієї особи до іншої у спосіб передбачений законодавством України, не містячи жодних протиправних дій спрямованих на завдання шкоди для інтересів держави і суспільства загалом. Таким чином, спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Однак допустимих та достовірних доказів такого наміру відповідачів у матеріалах справи не має. Також слід зауважити на наступне, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2015 р. у цивільній справі № 522/17742/15-ц на зазначену квартиру було накладено арешт. При цьому власник нерухомості ухвалу, на перешкоджання у виконанні якої зауважує позивач, не отримував і не мав про неї жодної інформації, тобто не будучи обізнаним про неї, не міг чинити якихось перешкод. Більш того, позивач зазначає, що з моменту винесення вказаної ухвали було розпочато дії по її виконанню, які проводилися відповідним державним виконавцем. Закінченням виконання такої ухвали є внесення даних про обтяження у відповідний державний реєстр, що і було зроблено. Однак, на момент укладання спірного договору в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про арешт або іншу заборону стосовно вказаної нерухомості. Тобто для укладення спірної угоди жодних перешкод не було. Таким чином, позивачем не наведено жодної підстави та прямих або непрямих доказів для кваліфікування дій відповідачів, як таких, що спрямовані на ухилення від виконання судового рішення або перешкоджання його виконанню шляхом укладення оспорюваного договору. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно частини першої ст. 50 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування". Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої, другої ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням викладеного можливо дійти до висновку, що оспорюваний правочин є дійсним в розумінні положень ст. 228 ЦК України та не містить підстав для визнання його недійсним з підстав передбачених ст. 215 України, так як відповідає загальним положенням про правочин та окремим положенням цивільного законодавства, що регулюють правовідносини за конкретним видом договору - договору дарування нерухомого майна, а тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed