Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява від позивача [PERSON] , відповідно до якої останній просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості у розмірі 85113,60 доларів США та судовий збір у розмірі 10510 грн. В обґрунтування позову зазначає наступне. 28 березня 2018 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики коштів, оформлений власноручно написаною розпискою Відповідача. У той же день позивач передав Відповідачу 80000 (вісімдесят тисяч) доларів США - суму, обумовлену у договорі позики, яку відповідач зобов`язався повернути на протязі місяця, тобто до 28 квітня 2018 р. На підтвердження отримання грошей у сумі 80 000 доларів США Відповідач зробив відповідну відмітку в розписці. У зазначений термін Відповідач боргу не повернув, став уникати зустрічей, на пропозицію про добровільну сплату боргу зазначив, що борг не може, оскільки у нього не має грошей. Позивач посилаючись на постанови Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02.07.2014 року та №6-63цс13 від 18.09.2013 року вважає письмову форму договору позики внаслідок його реального характеру доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач повинен був повернути борг 28.04.2018 року, на день подачі позову кількість прострочених днів становить 799, 3% річних від простроченої суми становить 5113,6 доларів США із розрахунку 799*80000 дол. США*0,008%=5113,6 дол. США. Таким чином загальна сума заборгованості становить 85113,6 дол. Ухвалою суду від 20.07.2020 р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 28.08.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.10.2020 року, за клопотанням представника відповідача, поновлено процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву. 23.10.2020 року представником відповідача [PERSON] на адресу суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що надана розписка не може бути єдиним доказом дійсності факту укладення між Позивачем та Відповідачем договору позики та факту реальної передачі грошових коштів від позикодавця - Позивача позичальнику - відповідачу, а також факту настання строку (терміну), з яким у Позивача виникло право пред`явлення вимоги в судовому порядку про стягнення коштів. Згідно вимог ст.ст. 203, 206, 207,526,629, 1046, 1047 та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року справа № 464,3790/16-ц представник відповідача зазначає, що долучена до матеріалів справи копія розписки не може вважатися саме письмовим договором позики. Вказана розписка перш за все, навіть не містить обов`язкових реквізитів сторони позикодавця, за якими можливо було б достеменно та беззаперечно встановити, що саме ця особа, цей позивач є позикодавцем за наданим «договором позики». Тобто, у наданій суду розписці взагалі не надано а ні ідентифікаційного номеру особи позикодавця, а ні його паспортних даних, а ні навіть адреси реєстрації чи проживання позикодавця. Посилаючись на ст.ст. 202, 626, 628 ЦК України відповідач заперечує факт наявності у нього наміру на укладення договору позики у будь-якому вигляді з позивачем, наявності у нього вільного волевиявлення, факту отримання ним будь-яких коштів у Позивача, наявності між сторонами у справі будь-якого іншого цивільно-правового договору. В даному випадку має місце невідповідність зовнішнього прояву волі (розписки) внутрішньому волевиявленню сторін. Договір позики, до якого прирівнюється розписка в разі відповідності всім вимогам закону, як будь-який цивільний договір, в тому числі такий, з якого виникають тривалі зобов`язання майнового характеру, має перш за все чітко визначати Сторін такого договору. Вказана обставина виключає доведеність позивачем того факту, що саме він є позикодавцем за вказаною розпискою, оскільки навіть на території України проживають фізичні особи, які мають абсолютно ідентичні ПІБ. (Приклади наведеного долучені до відзиву, зокрема декларація гр. [PERSON] , мешканця м. Дніпро, відомості щодо засновника підприємств «Міарком» та «Салем» з аналогічним ПІБ тощо). З матеріалів справи вбачається, що надана суду розписка, яку позивач вважає єдиним доказом виникнення фінансових зобов`язань перед ним з боку відповідача, не містить а ні строку виконання «зобов`язання», а ні чітко визначеного терміну, протягом якого позичальник мав би виконати таке зобов`язання. У наданій розписці вказано « Эти деньги обязуюсь вернуть в течении месяца»…, отже не визначено дію, подію, які мають юридичне значення та мають неминуче настати, а також чітко не визначено певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, тобто не зазначено момент з настанням якого має бути здійснене виконання зобов`язання. Оскільки строк оплати сторонами у даному «договорі» не встановлений і Позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, зазначених у розписці, тому строк виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення таких коштів в будь-якому випадку (у разі доведення Факту існування зобов`язальних правовідносин) з огляду на положення ч.2 ст.530 ІІК України, не настав. Таким чином, юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини. Проте наданою розпискою позивачем не доведено, що у відповідача виник обов`язок з повернення коштів саме у певні строки, у розумінні ст.251 ЦК України, як в певний проміжок часу після Факту їх передання. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Мазур Г.В. позовні вимоги підтримали просили суд задовольнити їх. Додатково позивач пояснив, що він зустрічався з відповідачем [PERSON] в його офісі, де передав йому 80000 доларів США, а той, в свою чергу, власноруч склав та видав йому розписку про те, що отримав кошти. Під час передачі грошей та складання розписки інші особи не були присутні. Через місяць [PERSON] борг не повернув, на неодноразові звернення відповідає обіцянками повернути борг. Представник позивача додатково повідомила, що позивач є інвалідом, за своїм станом здоров`я не може вчиняти будь-який тиск на відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився його інтереси представляла адвокат Святюк Г.О. яка заперечувала проти задоволення позовних вимог, додатково пояснила, що [PERSON] гроші не отримував, розписку складав, але це зробив під примусом. До поліції з цього приводу не звертався. Доказів застосованого примусу на теперішній час надати не може. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України,договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з нормою ч. І ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Великою Палатою Верховного висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18, в якій вказано, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а саме ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті (статті192,533 ЦК України). Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику(Декрет № 15-93). Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ - розписка від 28.03.2018 р., власноручно написана та підписана відповідачем [PERSON] та зазначення відповідачем отримання грошових коштів від позивача [PERSON] грошової суми в розмірі 80000 доларів США із зазначенням зобов`язання повернути їх терміном через місяць (а.с.3). В судовому засіданні був оглянутий оригінал розписки, представник відповідача - [PERSON] визнала, що вказана розписка складена відповідачем [PERSON] . За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів від 28.03.2018 р. є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розпискою вказано, що борг буде повернутий протягом місяця. Поняття строку і терміну визначено у статті 251 ЦК України. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до частини 3 статті 251 ЦК України строк та термін можуть бути визначені: - актами цивільного законодавства; - правочином; - рішенням суду. Стаття 252 ЦК України містить наступні норми щодо визначення строку та терміну: строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Отже, право на звернення до суду у позивача настало з моменту закінчення останнього дня вказаного у договорі строку, тобто з 29.04.2018 року. Зазначене спростовує доводи представника відповідача про те, що розписка не містить а ні строку виконання «зобов`язання», а ні чітко визначеного терміну, протягом якого позичальник мав би виконати таке зобов`язання. Розписка від 28.03.2018 р. знаходились у позивача, її оригінал був наданий в судовому засіданні представником позивача та підтверджують наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача саме перед позивачем [PERSON] , а не іншою особою за співпадінням прізвища, ім`я, по-батькові. Посилання відповідача на відсутність факту наявності у нього наміру на укладення договору позики у будь-якому вигляді з позивачем, наявності у нього вільного волевиявлення, факту отримання ним будь-яких коштів у позивача, наявності між сторонами у справі будь-якого іншого цивільно-правового договору спростовується матеріалами справи, оскільки згідно розписки від 28.03.2019 року, відповідачем власноруч зазначено про те, що розписка написана добровільно та без тиску. Інших доказів на підтвердження своєї версії відповідач не надав. Сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови позики, а саме: предмет позики - грошові кошти та строк повернення боргу. Крім того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів від 28.03.2018 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Представником відповідача будь-яких доказів наявності іншої природи правовідносин між позивачем та відповідачем, а не зобов`язань з позики, надано суду не було. Відсутність доказів про доходи позивача [PERSON] ніяким чином не відноситься до предмету позову та ніяким чином не спростовує наявності зобов`язальних відносин між сторонами за договором позики. В судовому засіданні не доведено належними доказами, що розписка від 28.03.2019 року складена відповідачем [PERSON] під примусом, тому суд не приймає доводи представника відповідача в цій частині. Отже, на підставі викладеного суд вважає, що позов в частині стягнення суми заборгованості слід задовольнити, стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 80000 доларів США. Щодо вимоги про стягнення 3% річних, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже, 3% річних щодо боргу 80 000 доларів США розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення -799, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році). Тобто, 80000 х 799 день х 3 : 100 : 365 = 5253,69 доларів США. Але, оскільки позивач просить стягнути 3% річних в розмірі 5113,60 доларів США, то суд не може вийти за межі позовних вимог та стягнути більше ніж просить позивач. Суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення повернення позики в розмірі 5113,60 доларів США, також підлягають задоволенню, так як вони знайшли своє підтвердження доказами у судовому засіданні та суд погоджується з наданими розрахунками з боку позивача, з боку відповідача контррозрахунків суду не було надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Позивачем при поданні позову сплачено 10510 грн. (а.с.5), позов задоволений в повному обсязі, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Outcome: approved