Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

І. Описова частина Короткий зміст позовних вимог До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява, в якій [PERSON] просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.10.2007. Відповідачка у справі не є членом її сім`ї, вона знайома з нею з 2008 року, з 08.09.2010 відповідачку зареєстровано за адресою [ADDRESS] , так як в цей період часу їй не було де мешкати. У червні 2017 року відповідачка покинула помешкання проте з реєстраційного обліку не знялась, з цього часу вона не мешкає у квартирі. На її неодноразові прохання щодо зняття з реєстрації відповідачка не реагує, чим порушує її право власності . Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.05.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день час та місце судового розгляду повідомлена вчасно, належним чином. Відповідачка у встановлений судом строк, відзив до суду на позов не надала, про причини неподання суду відзиву не повідомляла, зустрічного позову не пред`являла, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. ІІ. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що з 2017 року вона із позивачкою працювали в одному кабінеті та подружилися. Дружні відносини підтримують до цього часу, та вона з 2017 року часто навідувалася до помешкання [PERSON] , яка постійно проживала одна. Із [PERSON] вона взагалі не знайома. Згідно з договором купівлі - продажу від 17.10.2007, посвідченого Кубасовою Н.В. нотаріусом Добровеличківського районного нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстровано в реєстрі за № 1014, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (продавці) продали, а [PERSON] (покупець) купила квартиру [ADDRESS] (а.с.9). З домової книги для реєстрації громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 08.09.2010 за зазначеною адресою ( а.с. 10-13). Згідно з актовим записом про зміну імені № 7 від 02.06.2017 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на " [PERSON] " [INFO] ( а.с. 24). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації, засвідченого депутатом Добровеличківської селищної ради Дмитренко Н . І ., головою Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області 11.03.2020 встановлено, що за адресою [ADDRESS] , починаючи з червня 2017 року, фактично не проживає [PERSON] (а.с.14). З довідки № 1046 від 11.03.2020, виданої Добровеличківською селищною радою Кіровоградської області , встановлено, що відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації складеного депутатом Добровеличківської селищної ради 11.03.2020, [PERSON] , [INFO] починаючи з червня 2017 року фактично не проживає за місцем реєстрації : [ADDRESS] ( а.с. 15). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] , фактично зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS] , але фактично не проживає за даною адресою протягом трьох років, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області, актом про не проживання особи за місцем реєстрації та показаннями свідка. В той же час, така реєстрація відповідачки створює перешкоди позивачці у реалізації права власності на квартиру, що проявляється в неможливості оформити субсидію на житло. При цьому доказів того, що відповідачка являється членом сім`ї позивача, в матеріалах справи не міститься. Крім того позивачка сама зазначає, що відповідачка не є родичем та членом сім`ї позивача. Враховуючи те, що всі докази, що наявні у справі підтверджують факт відсутності відповідачки без поважних причин понад шість місяців, за зареєстрованою адресою: квартира [ADDRESS] , суд дійшов до висновку, що відповідачка порушує права позивачки як власниці квартири. Тому суд вважає, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням за даною адресою. Що стосується зняття з реєстрації місця проживання, то суд зазначає таке. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року №888-VIII, органи місцевого самоврядування були наділені повноваженнями з формування та ведення реєстру територіальної громади. З 04 квітня 2016 року, повноваження щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання були передані органам місцевого самоврядування. Перебирати на себе повноваження органів місцевого самоврядування суд не вправі, оскільки такі дії виходять за межі повноважень наданих суду. Тобто ставити питання про зняття з реєстрації попередньо не звернувшись до органу владних повноважень, є передчасно, та в даному випадку, не вірно обраний спосіб захисту прав власника житла. За таких обставин враховуючи зазначене, в задоволенні даної вимоги необхідно відмовити. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється частково, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 420,40 гривень. На підставі ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.ст.71,72 ЖК УРСР, ст. ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207,

Outcome: partial