Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач Дніпровський державний медичний університет звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за навчання. В обґрунтування позову посилається на те, що на основі протоколу засідання приймальної комісії від 10 серпня 2011 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 590-ОС від 10.08.2011 року [PERSON] зараховано на перший курс ДЗ «ДМА». 01 вересня 2011 року з відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №56. Відповідач була зарахована на І медичний факультет, лікувальна справа. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно протоколу №1 від 07 грудня 2016р. п.84 засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА» відповідач направлена в ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» №462 ос від 23 червня 2017р. «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Відповідно наказу ректора ДЗ «ДМА» №712-ос від 15 серпня 2017 р. відповідача було зараховано до очної інтернатури лікарів-інтернів на 2017-2018, 2019, 2020р. (бюджетна основа). Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» №289 ос від 19 лютого 2018р. «Про відрахування (очна частина інтернатури держбюджетна основа) лікаря-інтерна 1-го року навчання [PERSON] відрахували з очної інтернатури з 14.02.2018 року як таку, що розірвала угоду про проходження інтернатури. Відповідач за власним бажанням розірвала угоду і не відпрацювала передбачений законом та угодою термін. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню до державного бюджету за навчання відповідача всього було витрачено 132 851 грн. 57 коп. Відповідач, завершивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА» та частково отримавши освітні послуги з державного бюджету в інтернатурі за місцем направлення не відпрацювала 3 роки згідно умов угоди. Відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2017 року у сумі 119 934.61 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2011 року по червень 2017 року. Окрім цього, витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача в інтернатурі ДЗ «ДМА» в період 2017-2018р.р. в сумі 12 916.96 грн. Всього витрачено на навчання коштів з державного бюджету 132 851.57грн. Відповідачу направлялась претензія вих.№3074/13 від 30.10.2019р. В своїй відповіді від 30.10.2019р. вих. №3074/13 на претензію відповідач повідомила, що вона проходить навчання в інтернатурі за власні кошти і вважає вимоги, викладені в претензії необґрунтованими. Наказом МОЗ України №473 від 16.03.2021р. ДЗ «ДМА» був перейменований в Дніпровський державний медичний університет. На підставі викладеного, прохають стягнути з [PERSON] на їх користь витрати на навчання у розмірі 132 851 грн. 57 коп., судові витрати в розмірі 2 270 грн. Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. 22.10.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в якому прохають відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 01.09.2011р. між ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» та [PERSON] було укладено угоду №56 про підготовку фахівців з вищою освітою. У 2017 р. відповідач закінчила ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України». У липні 2017 р. ДЗ «ДМА МОЗ» в усній формі повідомив [PERSON] , що направлення на роботу на її ім`я відсутнє, тому їй необхідно самостійно заключити угоду з лікарнею за своїм місцем реєстрації для проходження інтернатури. У серпні 2017р. [PERSON] звернулась до Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації та Міністерства охорони здоров`я із листом про надання дозволу на проходження інтернатури за власні кошти в самостійно обраному закладі із лікарської спеціальності «Дерматовенерологія». До початку проходження інтернатури (01.08.2017р.) відповіді на своє звернення [PERSON] щодо вступу на навчання в інтернатурі за контрактною формою не отримала, тому з метою вчасного проходження інтернатури вона уклала угоду №51 від 01 серпня 2017 року про проходження інтернатури з КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» на кафедрі сімейної медицини. 15.08.2017 згідно із наказом ДЗ «ДМА МОЗ» від 15.08.2017 №712-ОС «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів 2017-2018, 2019, 2020 р. (бюджетна основа)» зараховано [PERSON] на кафедру сімейної медицини за фахом загальна практика - сімейна медицина. 23.10.2017 під час проходження інтернатури в КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» (заочна частина) та ДЗ «ДМА МОЗ» (очна частина) [PERSON] отримала від МОЗ України дозвіл №08.1-35/К-18412/15996-зв від 23.10.2017 про проходження інтернатури зі спеціальності «Дерматовенерологія» в самостійно обраному закладі охорони здоров`я. На підставі отриманого дозволу МОЗ від 23.10.2017 [PERSON] одразу звернулася до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОДА та КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» про її переведення в обраний заклад охорони здоров`я для проходження інтернатури за власні кошти фізичних чи юридичних осіб за спеціальністю «Дерматовенерологія». Керівником КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» та працівниками Департаменту охорони здоров`я ОДА [PERSON] надані роз`яснення, що переведення в даний момент не є можливим, тому вона лише може укласти додаткову угоду про розірвання угоди про проходження інтернатури за умови компенсації лікарні витрачених коштів на навчання в інтернатурі. 02 січня 2018 року [PERSON] та КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» уклали додаткову угоду про розірвання угоди №51 від 01 серпня 2017 року, умовами якої є відшкодування вартості навчання у сумі 14 562.90 грн. 08.02.2018р. згідно з наказом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОДА №131-О від 08.02.2018 «Про відрахування [PERSON] » вона відрахована з посади лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» на підставі додаткової угоди про розірвання угоди №51 від 01 серпня 2017 року, квитанції від 25 січня 2018 року про відшкодування витрат пов`язаних з навчанням в інтернатурі та заяви від 07.02.2018р. 19.02.2018р. згідно з наказом ДЗ «ДМА МОЗ» №289 ос від 19 лютого 2018 року «Про відрахування (очна частина інтернатури держбюджетна основа) [PERSON] , лікар-інтерн 1-го року навчання на кафедрі сімейної медицини ФПО за фахом «Загальна практика-сімейна медицина», відрахована з очної частини інтернатури з 14.02.2018 року на підставі наказу Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОДА №131-О від 08.02.2018р. У липні 2019 року, з метою отримання післядипломної освіти та на підставі дозволу МОЗ [PERSON] звернулась до ДЗ «ДМА МОЗ» про своє бажання заключити договір про проходження інтернатури на платній основі за спеціальністю «Дерматовенерологія». 31.07.2019 згідно з наказом ДЗ «ДМА МОЗ» №684 ос від 31.07.2019р. [PERSON] було зараховано до навчання в інтернатурі на платній основі за фахом «Дерматовенерологія» на кафедрі шкірних та венеричних хвороб ДЗ «ДМА МОЗ України» на умовах договору (договір по ДЗ «ДМА» МОЗ України №5.08.85.2019р. та заочної частини інтернатури на базі м.Дніпро, «КНП ОШВД» ДОР (договір №109.2019). Згідно довідки ДЗ «ДМА МОЗ» №5395 від 29.01.2021 [PERSON] навчалась на платній основі з 01.08.2019 по 29.01.2021р. 29.01.2021 [PERSON] атестувалася при Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» і наказом по ДЗ «ДМА МОЗ» від 29 січня 2021 №БВ ОС їй присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Дерматовенерологія», виданий сертифікат №11645 від 29 січня 2021р. З 03 червня 2021 р. відповідно до довідки Одеська філія ТОВ «Медікал Адванст» від 18.10.2021р. №05 [PERSON] працює на посаді лікаря-дерматовенеролога в Одеській філії ТОВ «»Медікал Адванст». Згідно витягу з наказу Комунального некомерційного підприємства «Петриківська центральна лікарня» Петриківської селищної ради» №113-к від 04.10.2021р. [PERSON] прийнято на посаду лікаря- дерматовенеролога КПВ» з 05.10.2021р. Позивач вказує на те, що відповідач не відпрацювала три роки згідно умов угоди, однак в матеріалах справи відсутнє направлення на роботу відповідача, та відсутнє підтвердження щодо отримання відповідачем направлення. Крім того, відповідач виконала умови додаткової угоди, сплативши на рахунок КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» кошти в розмірі 14 562.90 грн. Позивачем не було взято до уваги лист Міністерства охорони здоров`я України №08.1-35/К-18412/15996-зв від 23.10.2017 за яким відповідач отримала дозвіл на проходження інтернатури за іншою спеціалізацією. 05.11.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача Дніпровського державного медичного університету, в якому прохали задовольнити позовну заяву. Вказали, що відповідач вирішувала питання свого працевлаштування в державний медичний заклад вже після отримання позовної заяви, не надавши ніякої інформації. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач завершивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА» та частково отримавши освітні послуги з державного бюджету в інтернатурі не відпрацювала 3 роки згідно умов угоди. Від представника відповідача [PERSON] 10.11.2021р. надійшло заперечення у відповідь на відзив Дніпровського державного медичного університету. Вказав, що жодних доказів про вручення направлення на роботу [PERSON] та самого направлення позивачем не надано. Відповідач не зобов`язаний був інформувати про своє працевлаштування університет, оскільки закінчив інтернатуру за власні кошти. Позивач був усвідомлений про те, що відповідач проходила інтернатуру за власні кошти, про що свідчить договір №109.2019 від 08.07.2019 та договір №5.08.85.2019 від 03.07.2019. Ці договори укладені між позивачем та відповідачем ще до складання позовної заяви. Університет у позові не надав жодної оцінки договорам та не долучив їх до позовної заяви. Позивач знав про існування дозволу про зміну спеціалізації, що підтверджується листом ДОЗ Дніпропетровської ОДА від 31.05.2021. Крім того, позов було подано з пропущенням строку позовної давності. Позивач дізнався про порушення свого права ще 19.02.2018, однак звернулись до суду з позовом тільки 14.07.2021р., чим пропустили строк позовної давності. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.03.2021 №473 «Про зміну типу та перейменування Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія МіМіністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський медичний державний медичний університет (а.с.25). Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності Дніпровського державного медичного університету є вища освіта (а.с. 24). Судом встановлено, що згідно копії наказу ректора ДДМА від 10.08.2011 № 590-ОС, відповідач була зарахована на 1 курс ДДМА на спеціальність «Лікувальна справа» (а.с.11, 12). Згідно копії угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 56 від 01.09.2011, відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням зобов`язалась відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Угода набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.06.2017 (а.с.7). Відповідно до копії наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 23.06.2017 №462-ОС відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту та відраховано з числа студентів навчального закладу 23.06.2017 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійними програмами (а.с.13, 14). Згідно копії наказу № 712-ос від 15.06.2017 «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів 2017-2018, 2019, 2020 н.р. (бюджетна основа)» [PERSON] зараховано до 1-о річної інтернатури інтернів загальним терміном навчання з 01.08.17 по 30.06.18 року на кафедру сімейної медицини ФПО (фах: Загальна практика-сімейна медицина) (а.с.15-17). Відповідно до копії Витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ "Дніпропетровська медична академія МОЗ України», які навчалися за державним замовленням №1 від 07.12.2018 п.84 [PERSON] згідно з рішенням державної комісії по розподілу направлена: ДОЗ «Дніпропетровської облдержадміністрації/, КЗ «Царичанський РЦ ПМСД» лікар загальної практики - сімейний лікар (а.с.18). Згідно копії наказу Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 08.02.2018 №131-о «Про відрахування [PERSON] » відповідача відраховано з посади лікаря-інтерна з спеціальності «Загальна практика - сімейна медицина» (а.с.21). Відповідно до копії наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ» від 19.02.2018 №289ос «Про відрахування (очна частина інтернатури держбюджетна основа)» [PERSON] , лікаря-інтерна 1-го року навчання на кафедрі сімейної медицини ФПО за фахом «Загальна практика - сімейна медицина», відраховано з очної частини інтернатури з 14.02.2018 року, як таку, що розірвала угоду про проходження інтернатури та відрахована з посади лікаря-інтерна за наказом ДОЗ (а.с. 19). Згідно копії відповіді Міністерства охорони здоров`я від 23.10.2017 №081-35/К-18412/15996-зв на звернення відповідача та клопотання Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації, МОЗ України не заперечувало щодо проходження [PERSON] інтернатури за спеціальністю «Дерматовенерологія» за умови зарахування її на посаду лікаря-інтерна в обраному закладі охорони здоров`я (а.с.93). Згідно копії додаткової угоди про розірвання угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури № 1 від 02.01.2018, укладеної між Комунальним некомерційним підприємством «Царичанський центр первинної медико-санітарної допомоги» та [PERSON] , Заклад охорони здоров`я та лікар (провізор)-інтерн у зв`язку з власним бажанням дійшли згоди розірвати угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури №51 від 01.08.2017. Лікар (провізор) інтерн зобов`язується відшкодувати вартість навчання в інтернатурі та компенсувати закладу охорони здоров`я всі витрати, пов`язані з навчанням в інтернатурі у розмірі 14562,90 грн. З моменту набрання чинності цією Додатковою угодою зобов`язання між закладом охорони здоров`я та лікарем (провізором) інтерном, що виникли з угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури, припиняються. Угода набирає чинності з моменту її підписання (а.с. 94, 95). Згідно копії квитанції від 25.01.2018, [PERSON] сплатила на рахунок КНП «Царичанський центр первинної медико-санітарної допомоги» кошти в рахунок витрат за навчання в інтернатурі у розмірі 14562,90 грн. (а.с. 96). Наказом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністраці від 27.06.2019 №637-о затверджено список випускників недержавних та державних вищих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів ІІІ-ІV акредитації, зарахованих для проходження заочної частини інтернатури у заклади охорони здоров`я Дніпропетровської області на контрактній основі у 2019 році (а.с.101). 03.07.2019 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» та [PERSON] укладено договір №5.08.85.2019 на платне навчання лікаря-інтерна, згідно з умовами якого Академія бере на себе зобов`язання за рахунок коштів Інтерна-Замовника [PERSON] здійснити її навчання в інтернатурі, а саме в очній формі на кафедрі №413 Шкіряних та венеричних хвороб за спеціальності Дерматовенерологія, загальний термін очного навчання 8 місяців: (1 рік - з 02.09.19 по 30.11.19, з 01.02.20 по 30.04.20 - 6 місяців), (2 рік - з 01.12.20 по 30.01.21 - 2 місяці) (а.с.99, 100). 08.07.2019 року між КП «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» ДОР» та [PERSON] укладено Договір №109.2019 на платне навчання лікаря (провізора) - інтерна, згідно з умовами якого база стажування бере на себе зобов`язання за рахунок коштів [PERSON] здійснити навчання в інтернатурі, в заочній формі, на базі стажування (1 рік: 01.08.19-31.08.19; 01.12.19-31.01.20; 01.05.20-30.06.20; 2 рік: 01.08.20-30.11.20) (а.с.97, 98). Відповідно до довідки ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» від 29.01.2021 №5395 [PERSON] проходила навчання в очній частині інтернатури на платній основі за фахом «Дерматовенерологія» на кафедрі шкірних та венеричних хвороб ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ» на умовах договору (договір по ДЗ «ДМА МОЗ України» №5.08.85.2019р.) та заочної частини інтернатури на базі м.Дніпро, КНП «ОШВД» ДОР» (договір №109.2019) (а.с.103). Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, з державного бюджету на навчання студента медичного факультету ДЗ «ДМА» [PERSON] з 2011 року по 2017 рік та з 2017 року по 2018 рік всього витрачено 132 851,57 грн. (а.с. 6). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Приписами ч. 1 ст.525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (далі - Порядок) випускник державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти III - IV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора)-спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить. Згідно п. 20. Порядку, вручення випускникові диплома про закінчення вищого закладу освіти, направлення на роботу (додаток 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого закладу освіти замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого закладу освіти. Направлення на роботу є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. Згідно п. 5 Положення керівники вищих закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою, уміщеною в додатку 1. На керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові диплома, направлення на роботу або довідки про надання можливості самостійного працевлаштування. Згідно п. 21. Порядку випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Судом встановлено, що після випуску, відповідачу листом Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.2017 №08.1-35/К-18412/15996-зв за її зверненням та клопотанням Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації було надано дозвіл на проходження інтернатури зі спеціальності «Дерматовенерологія» на госпрозрахункових умовах, наказом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 23.03.2018 №269-о відраховано з посади лікаря-інтерна зі спеціальності «Загальна практика - сімейна медицина» у зв`язку з розірванням угоди про проходження інтернатури з КНП «Царичанський центр первинної медицини та санітарної допомоги» Царичанської селищної ради та зараховано у 2019 році в інтернатуру зі спеціальності «Дерматовенерологія» на госпрозрахункових умовах. 29 січня 2021 року відповідач [PERSON] атестувалася при Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Дерматовенерологія» (копія Сертифікату лікаря-спеціаліста №11645 від 29.01.2021). Відповідно до довідки Одеської філії ТОВ «Медікал Адванс» від 18.10.2021 №05, [PERSON] дійсно працює на посаді лікаря-дерматовенеролога з 03 червня 2021 року (наказ директора про прийняття на роботу від 02.06.2021р. №ОФ86-К) по теперішній час (а.с.105). Згідно з Витягом з наказу №113-к від 04.10.2021 КНП «Петриківська центральна лікарня» Петриківської селищної ради» [PERSON] прийнято на 0,25 посади лікаря-дерматовенеролога консультативно-поліклінічного відділення з 05.10.2021 року (а.с.104). Постанова КМУ від 22 серпня 1996 р. № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 376 від 31.05.2017, яка містила аналогічний порядок розірвання угоди та підстави відшкодування випускниками вартості навчання, що і в чинному на сьогоднішній день Порядку. Пункт 14 Постанови КМУ № 992 та п. 21 Положення № 367 від 25.12.1997 містить вичерпний перелік підстав за яких виникає зобов`язання з компенсації вартості навчання. Так, відповідно до п. 21 Положення випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Направлення видається закладом освіти, де чітко вказується заклад охорони здоров`я, де особа має відпрацювати три роки. Зобов`язання відшкодування вартості навчання виникає якщо особа: 1) не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку; 2) звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ст. 53 Конституції України, громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Отже, в даному випадку обов`язок на відпрацювання не виникає, оскільки відповідачем було отримано дозвіл на проходження інтернатури в обраному нею закладі охорони здоров`я, укладено додаткову угоду про розірвання угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури, умови якої нею були виконані шляхом відшкодування витрат за навчання в інтернатурі, а тому зобов`язання між закладом охорони здоров`я та лікарем (провізором) - інтерном, що виникли з угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури № 51 від 01.08.2017 р., припинилися. Відповідно направлення на роботу відповідачу не видавалось, отже і зобов`язання з`явитись на роботі та приступити до виконання обов`язків також не виникло. Окрім цього, з відповідачем не було укладено трудового договору із замовником. Тобто, в даному випадку положення п. 21 Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» не застосовується. Наданий відповідачу дозвіл на самостійне працевлаштування надає їй право самостійно визначитись з місцем роботи та не породжує наслідків у вигляді компенсації до державного бюджету коштів за навчання у зв`язку з невідпрацюванням трьох років. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої палати Касаційного цивільного суду у справі № 607/368/17-ц від 31.10.2018, яке позивач використав у якості судового прецеденту в аналогічній справі, містяться зовсім інші фактичні обставини: особа була направлена на роботу за розподілом на підставі направлення та з нею укладено трудову угоду з медичною установою, а тому дана судова практика не може бути враховано судом при вирішенні даної цивільної справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 64 Закону України «Про вищу освіту», випускники закладів вищої освіти вільні у виборі місця роботи, крім випадків, передбачених цим Законом. Заклади вищої освіти не зобов`язані здійснювати працевлаштування випускників. Держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зобов`язання з відпрацювання три роки на підставі угоди було передбачено ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХП, якою визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частина 2 статті 52 Закону України «Про освіту» була виключена на підставі Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту», на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. Колегія суддів ВАС України в своїй постанові від 20.07.2017 у справі № 2а/2470/513/12 встановила, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060- ХІІ такого обов`язку не передбачено. Окрім того, п. 14 Порядку хоча і зобов`язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону України «Про освіту» № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52 Закону України «Про освіту», якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. Як вказав Конституційний суд України у Рішенні від 04.03.2004 року № 5-рп/2004, положення частини 3 ст. 53 Конституції України «держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. ВАС України при розгляді справи № К/800/52516/13, застосовуючи вказані конституційні норми, у своїй ухвалі від 10.07.2014 року зазначив, що обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їхнього конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. В ухвалі ВАСУ від 17.06.2014 року по справі №К/800/62070/13 (ЄДРСРУ №39439530) встановлено: «суд знаходить вірним висновок судів попередніх інстанцій, що навчальні заклади не мають права вимагати матеріальну компенсацію від студентів, які після навчання не відпрацювали три роки у державних установах. Будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки на сьогоднішній день відсутні правові механізми, які б зобов`язували студента відшкодувати до державного бюджету вартість навчання». Між тим, положення Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060-ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року № 2984-III не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування у справі позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви Дніпровського державного медичного університету просив відмовити. З цього приводу суд вважає за потрібне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Представник відповідача в обґрунтування спливу строку позовної давності посилається на те, що позивачу про порушення своїх прав було відомо ще 19 лютого 2018 року з дати винесення наказу ректором ДЗ «ДМА МОЗ України» №289ос про відрахування відповідача з очної частини інтернатури (держбюджетна основа) як таку, що розірвала угоду про проходження інтернатури, однак до суду з позовом про стягнення коштів за навчання звернувся лише 14 липня 2021 року, чим пропустив 3-х річний строк позовної давності. Частиною 1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 30.10.2019 року за №3074/13 було направлено відповідачу Претензія про сплату заборгованості відповідно до угоди №56 від 01.09.2011 року про підготовку фахівців з вищою освітою, яка була отримана відповідачем та на яку останньою 05.11.2019 року було надано відповідь. Позивачем відповідь на його претензію була отримана 25.11.2019, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції на копії відповіді, а тому саме з цього моменту слід відраховувати виникнення в позивача права на звернення до суду у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо відпрацювання за направленням трирічного строку (а.с.20, 22). У зв`язку з наведеним твердження представника відповідача про те, що початок відліку строку позовної давності має відраховуватися з того моменту, коли позивач мав дізнатись про порушення відповідачем обов`язку відпрацювати за направленням, тобто 19 лютого 2018 року - дати наказу про відрахування відповідача, є безпідставними та судом до уваги не приймаються і відхиляються. За таких обставин очевидним є висновок про те, що звернення позивача за первісним позовом 14 липня 2021 року до суду про стягнення з [PERSON] витрат на навчання відбулося без пропуску встановленого законом строку позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 1, 5статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судовий збір необхідно покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed