Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2019 року звернувся до суду із позовом до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області, державної казначейської служби України, третя особа: [PERSON] про стягнення моральної шкоди, в якому уточнивши позовні вимоги просив стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] - 1500000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09 квітня 2002 року по 04 листопада 2010 року, а з листопада 2010 року, відповідно до постанови Верховної Ради України від 7 жовтня 2010 року звільнений з посади у відставку і з цього часу отримує щомісячне довічне грошове утримання. В довідці про заробітну плату ( грошове утримання) для перерахування йому щомісячного довічного грошового утримання бухгалтерія у погодженні з відділом кадрів, зазначила в довідках процентну ставку 60%, зменшивши йому розмір щомісячного довічного грошового утримання на 20%, вважав що йому слід було нараховувати не 60% а 70% як того вимагає ч.5 ст. 133 Закону України « Про судоустрій і статус суддів». Так постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017 року визнано дії відповідача - апеляційного суду Полтавської області, щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними, зобов`язано апеляційний суд Полтавської області в довідці про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80% у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України Закону України « Про судоустрій і статус суддів». Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу Апеляційного суду Полтавської області задоволено частково, прийнята нова постанова якою в частині визнання дій відповідача- апеляційного суду Полтавської області, щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними скасовано і в цій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року скасована. Постанова Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017 року залишена в силі. Внаслідок ненадання відповідачами - апеляційним судом Полтавської області і Полтавським апеляційним судом вимог, щодо надання довідок про суддівську винагороду для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у відповідності до Закону України «Про судоустрій в статус суддів» йому завдані матеріальна та моральна шкода, яка полягає у тому, що він за 6 років не отримав належного розміру щомісячного довічного грошового утримання і заборгованість становить близько 500 000 гривень, порушено принцип незалежності, недоторканості суддів та їх гарантії у відставці, які визначені Конституцією та Законами України, принизило його честь судді і він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права, втрачати час на складання процесуальних документів, при цьому отримувати постійно дискомфорт та негативні емоції від незаконних дій відповідача . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду для визначенні підсудності справи. Ухвалою Верховного суду від 22.07.2019 року відмолено у визначенні підсудності позовної заяви. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. 09.08.2019 року на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] про відвід судді. 16.08.2019 року від відповідача Апеляційного суду Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останні заперечували проти даного позову в повному обсязі, та вказували що на момент розгляду звернення [PERSON] щодо надання довідок про суддівську винагороду у відповідача були відсутні законні підстави для задоволення даної заяви, через неповноту записів трудової книжки, про що позивачу була надана відповідь, та запропоновано надати копії документів для усунення вказаних недоліків. Вважали, що їх дії є цілком обгрунтованими та узгоджуються з Законом. Також вважали, що наявність судового рішення про визнання дій неправомірними, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Зазначали , що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому діями відповідача душевних, моральних чи фізичних страждань та наявності причинного зв`язку. 16.08.2019 року від відповідача Полтавського Апеляційного суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останні повністю заперечували проти позовних вимог. Вказували, що судові рішення різних інстанцій, які зазначаються [PERSON] в обгрунтування позовних вимог, не містить фактів порушення його прав чи законних інтересів рішеннями, діями чи бездіяльністю Полтавського апеляційного суду. Полтавський апеляційний суд вважає, що пред`явлення позову саме до Полтавського апеляційного суду є безпідставним, оскільки Указом Президента України «про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року № 452/217 ліквідовано Апеляційний суд Полтавської області та утворено Полтавський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Полтавську область, з місцезнаходженням у місті Полтава. 25.06.2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про реєстрацію юридичної особи - Полтавського апеляційного суду. Відповідно до ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Полтавського апеляційного суду від 04.10.2018 року № 2.1 днем початку роботи Полтавського апеляційного суду визначено 05.10.2018 року. Зазначали, що Полтавський апеляційний суд відповідно до норм чинного законодавства, зокрема ст. 104 ЦК України, нова установа створена як самостійна юридична особа, внаслідок ліквідації попередньої установи не є правонаступником прав та обов`язків ліквідованої установи, у зв`язку з чим вважали себе не належним відповідачем. 19.08.2019 року від позивача [PERSON] надійшла додаткова позовна заява про збільшення позовних вимог. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.09.2019 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді було визнано необґрунтованою, провадження зупинено. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 10.09.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено. 16.09.2019 року надійшла повторна заява від позивача [PERSON] про відвід судді. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.09.2019 року повторну заяву позивача [PERSON] про відвід судді залишено без розгляду. 16.09.2019 року надійшла повторна заява від позивача [PERSON] про відвід судді. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 19.09.2019 року повторну заяву позивача [PERSON] про відвід судді залишено без розгляду. 26.09.2019 року втретє надійшла заява позивача [PERSON] про відвід судді. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2019 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді залишено без розгляду. 01.10.2019 року надійшла заява від позивача про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду Октябрського районного суду м.Полтави від 04.10.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09.04.2002 року по 04.11.2010 року. Відповідно до постанови Верховної ради України «про звільнення суддів» від 07.10.2010 року № 2596/VI звільнений із займаної посади судді у зв"язку із виходом у відставку. Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.09.2017 року визнано дії Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років неправомірними. Зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області в довідці про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон № 2453. Зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області видати довідки про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначеною надбавкою за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон № 2453 з 01.01.2011 року, з 01.01.2012 року, з 01.01.2013 року, з 01.12.2013 року, з 01.09.2015 року, з 01.05.2016 року, з 01.12.2016 року. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2017 року постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.09.2017р. по справі № 537/2446/17 в частині визнання дій Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними. Прийнято нову постанову, якою в цій частині позовних вимог - відмовити. В іншій частині постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06.09.2017р. по справі № 537/2446/16 - залишити без змін. Постановою Верховного суду від 08.05.2019 року постанову Харківського апеляційного адміністративного суд від 27.1.2017 року скасовано. Постанову Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06.09.2017 року залишено в силі. Позивач вважав, що у зв`язку з тим, що відповідачами були вчинені неправомірні дії, що встановлені рішеннями судів, йому було завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у тому, що відповідачі: порушили принцип незалежності, недоторканості суддів та їх гарантії у відставці, які визначені Конституцією та Законами України; відмовивши йому у видачі довідок для перерахування щомісячного довічного грошового утримання відповідачі принизили його честь судді і він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права, втрачати час на складання процесуальних документів, при цьому отримувати постійно дискомфорт та негативні емоції від незаконних дій відповідача; відмовивши йому у видачі довідок для перерахування щомісячного довічного грошового утримання відповідачі таким чином негативно вплинули на незалежність суддів, оскільки статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень не є особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя; до цього часу він позбавлений своєчасного і належного отримання щомісячного довічного грошового утримання для забезпечення своєї життєдіяльності та відновлення здоров`я, оскільки він є інвалідом 2-ї групи і потребує постійного санаторно-курортного лікування і перерахування до цього часу не проведено. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частиною 2 ст.1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Посилання позивача на звернення до суду із позовними заявами необхідність, готувати документи, приймати участь у судових засіданнях є процесуальною дією учасників процесу в межах наданих повноважень, що не передбачає визнання дій або бездіяльності відповідачів незаконними. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, відповідачем не допущено. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт визнання дій протиправними не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Позивач не надав доказів протиправності поведінки відповідача, а також доказів прямого причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою, та моральними стражданнями, за спричинення яких позивач вимагав відшкодування. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, приниженості честі та гідності, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідачів, факту протиправної поведінки відповідачів, внаслідок чого йому могло б бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed