Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 січня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В своєму позові вказала, що 11 липня 2003 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON] У шлюбі з відповідачем [INFO] народила сина - [PERSON]. Після розлучення у 2006 році, дитина проживає разом з нею, відповідач проживає окремо, де перебуває - невідомо, дитині не допомагає, участі у її вихованні на тримає. Вказані обставини у відповідності з п.2 ч.1 ст.164 СК України є свідченням злісного ухилення відповідачем від виховання дитини, тому просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мартинюк Ю.М. позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився. Представник органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні вказала, що відповідач [PERSON] тривалий час проживає окремо від позивача та дитини, участі у вихованні дитини не приймає, тому вважає, що позов підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення представника позивача та представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, що є в справі суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11 липня 2003 року по 12 квітня 2006 року перебували у шлюбі, зареєстрованому в органі ДРАЦС. [INFO] року у них народився син - [PERSON], що, крім пояснень сторін, підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданим 11 листопада 2003 року Другим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції м.Одеси. Після розірвання шлюбу малолітня дитина проживає з позивачем [PERSON] Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». При цьому, такий обов'язок батька зберігається за ним незважаючи на припинення шлюбу з матір'ю дитини. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до п.2 ч.1 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суду всупереч вимог ст.ст.10, 11 та 60 ЦПК України не надані достатні відомості, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачем від виховання та утримання своєї малолітньої дитини, що у відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.164 СК України було б підставою для позбавлення його батьківських прав. Наявні у справі висновки органу опіки та піклування №01/32-300 від 17 лютого 2014 року та №01-32/421 від 12 березня 2014 року є недостатньої обґрунтованими, суперечливими, зокрема винесені за однакових умов, тобто лише у присутності матері дитини та без участі батька дитини, вони не містять суттєвих аргументів як про позбавлення відповідача батьківських прав відносно вказаної дитини, так і про недоцільність такого позбавлення. У зв'язку з цим, у відповідності до вимог ч.6 ст.19 СК України суд не може погодитись з висновком органу опіки та піклування №01-32/421 від 12 березня 2014 року. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків. За таких обставин позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed