Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що позивач проживає в житловому будинку № 38 по вулиці Перша Піщана у місті Боярка Києво-Святошинського району Київської області, розташованому на земельній ділянці площею 0,0292 гектара, яка знаходиться у його користуванні. Частину зазначеного житлового будинку він отримав в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] По сусідству з ним, у житловому будинку № 36 по вулиці Перша Піщана, проживає відповідачка [PERSON]. Протягом кількох років до теперішнього часу відповідачка [PERSON], порушивши межі належних земельних ділянок, самовільно захопила частину земельної ділянки, перемістивши частково свою огорожу за межі своєї ділянки на сторону позивача, в результаті чого колишня огорожа була розміщена на відстані 7 см до стіни будинку. Крім цього, дворова вбиральня домоволодіння № 36 відповідачки встановлена на відстані 43 см від стіни будинку позивача, а відстань від межі до вигрібної ями складає 50 см, що підтверджується актом від 30.06.2017 року № 146, складеним депутатом Боярської міської ради УII скликання 2015-2017 р.р. Києво-Святошинського району Київської області [PERSON] На усні претензії відповідачка не реагує та відмовляється від добровільного усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. На звернення до виконавчого комітету Боярської міської ради стосовно вирішення спору по межі земельної ділянки з суміжним землекористувачем позивачу відмовлено та запропоновано звернутися до суду. За замовленням позивача ФОП [PERSON] виготовлено горизонтальну зйомку спірних земельних ділянок, які розташовані за адресами: вулиця Перша Піщана №38 та вулиця Перша Піщана №36 у місті Боярка Києво-Святошинського району Київської області, з якої видно порушення відповідачкою межі вглиб земельної ділянки позивача. Тому позивач просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: вулиця Перша Піщана № 38 в місті Боярка Києво-Святошинського району Київської області шляхом зобовязання [PERSON] демонтувати залишки конструкцій огорожі, перенести відповідно до санітарних норм на необхідну відстань дворову вбиральню та засипати вигрібну яму. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідача проти вимог позову заперечував та просив в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку №36 по вул. І. Піщана в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого 25 липня 1984 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори. 26 травня 1998 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1054 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. І. Піщана, 36. Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року було встановлено що [PERSON] було незаконно знесений паркан розташований на земельній ділянці [PERSON] чим було завдано матеріальну шкоду позивачеві, що підтверджується висновком експертного центру.\~ Згідно даного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 рудня 2015 р. № 369/12083/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 10054 грн. Згідно листа Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 09.02.2010 р. № К-585 вбачається, що земельна ділянка де встановлений паркан належить гр. [PERSON] за правом приватної власності, згідно з Державним актом від 26.05.1998 року реєстраційний № 2133. Межі між земельними ділянками не змінювались, розміри земельної ділянки яка належить гр. [PERSON] відповідають проведеним замірам згідно з документами на право власності. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 91 Земельного кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Виходячи зі змісту ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина „судового розгляду". Так позивач, звертаючись до суду за захистом своїх прав, не надав суду письмових доказів того, що він є власником суміжної земельної ділянки із земельною ділянкою відповідача [PERSON] Тобто позивачем [PERSON] не надано до суду правовстановлюючого документу, з якого б вбачалось що він є власником земельної ділянки стосовно якої чиняться перешкоди. Позивачемне надано до суду належних, допустимих, достовірних доказів з яких б вбачалось що відповідачем порушені будівельні норми та порядок землекористування. Відповідних клопотань щодо проведення по справі земельно-технічної експертизи, сторонами заявлено не було. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах. На підставі ст.ст. 15, 16, 386 ЦК України, ст. 91, 152, 155 ЗК України, та

Outcome: dismissed