Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зняти арешт з автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску, накладений Солом'янським районним відділом Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в рамках виконавчих проваджень ВП № 49221714, ВП № 52880307 та ВП № 52880364. Свої вимоги мотивував тим, що на виконанні у Солом'янському районному відділі Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходяться виконавчі провадження ВП № 49221714, ВП № 52880307 та ВП № 52880364 про примусові стягнення з [PERSON] та накладення арешту на майно, що перебуває у її власності, як боржника. За вказаними виконавчими провадженнями було накладено арешт на автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску. Зазначає, що під час шлюбу з [PERSON] подружжям було придбано зазначений автомобіль. Транспортний засіб було зареєстровано на одного з подружжя, а саме [PERSON]. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.06.2014 розглянуто справу № 760/15270/13-ц про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та винесено рішення, відповідно до якого за позивачем визнано право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску. Вказана ухвала набрала законної сили. Автомобіль та документи на нього знаходилися у постійному розпорядженні і користуванні позивача. Потреби у перереєстрації транспортного засобу не було. Наприкінці 2016 року позивач прийняв рішення перереєструвати вказаний транспортний засіб. Проте органами Міністерства внутрішніх справ України, які здійснюють реєстрацію та облік транспортних засобів було повідомлено про накладення арешту на транспортний засіб Солом'янським районним відділом Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві. З огляду на зазначене, позивач 22 грудня 2016 року звернувся до Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві з приводу надання інформації щодо причин накладення арешту та його зняття з автомобілю. У відповідь, ним був отриманий лист від 02.02.2017 року про неможливість зняття арешту, оскільки позивачем не було здійснено перереєстрацію транспортного засобу, у зв'язку з чим юридично транспортний засіб належить колишній дружині позивача [PERSON], оскільки після придбання автомобілю під час шлюбу первинна реєстрація транспортного засобу здійснювалася на її ім'я. Виконавче провадження відкрито саме відносно [PERSON], яка є боржником. Стягувачем є Іпотечним центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Арешт накладений в рамках виконавчих проваджень ВП № 49221714, ВП № 52880307 та ВП № 52880364. Таким чином у державного виконавця підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшла заява, у якій представник позивача просить проводити розгляд справи без його участі та участі позивача. Зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв про розгляд справи за їх відсутності або про причини неявки, заперечень на позов від відповідачів до суду не надходило. Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв, клопотань, пояснень/заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не надійшло. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 червня 2014 року, визнано мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні спільним майном та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, на наступних умовах: 1. Сторони [PERSON] та [PERSON] визнають, що предметом спору даної справи є їх спільно набуте майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску. 2.Сторони вирішили розділити спільно набуте майно наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Квартира складається з трьох житлових кімнат, житлова площа квартири становить 39,8 кв.м, загальна площа 56,3 кв.м. - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску. Провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні спільним майном та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно - закрити. Дана ухвала набрала законної сили 23 червня 2014 року (а.с.а.с. 61-63). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). З матеріалів справи судом встановлено, що при зверненні 22 грудня 2016 року до Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві з приводу надання інформації щодо причин накладення арешту та його зняття з автомобілю, позивач, у відповідь отриманий лист від 02.02.2017 року про неможливість зняття арешту, оскільки позивачем не було здійснено перереєстрацію транспортного засобу, у зв'язку з чим юридично транспортний засіб належить колишній дружині позивача [PERSON], оскільки після придбання автомобілю під час шлюбу первинна реєстрація транспортного засобу здійснювалася на її ім'я. Виконавче провадження відкрито саме відносно [PERSON], яка є боржником. Стягувачем є Іпотечним центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Арешт накладений в рамках виконавчих проваджень ВП № 49221714, ВП № 52880307 та ВП № 52880364. Таким чином у державного виконавця підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні (а.с. 28). Згідно ч.1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, існування арешту, накладеного на вищевказаний автомобіль унеможливлює реалізацію позивачем свого права шляхом набуття права власності. В свою чергу положеннями ст. 15 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом своїх прав. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно (автомобіль) порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача.

Outcome: approved