Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що з 03.02.2003 року вона працювала в ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання". 25 січня 2017 року вона звільнилась з Товариства за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. В день звільнення 25 січня 2017 року був робочий день, товариство з нею не розрахувалось, як передбачено ст.116 КЗпП України. В порушення вимог ст.116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з нею було проведено не в день звільнення 25 січня 2017 року, а лише 22 листопада 2017 року, на її рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачем було перераховано 3006грн.10коп. Станом на 08 лютого 2019 року відповідач не виплатив їй середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні. Період затримки виплати заробітної плати з 26 січня 2017 року по 22 листопада 2017 року становить 122 робочих дня (з розрахунку 3 (три) робочих дні на тиждень: понеділок, вівторок, середа у відповідності з наказом №75 від 21 березня 2014 року про встановлення режиму неповного робочою тижня). Середньоденна заробітна плата становить 136грн. 48коп. відповідно до довідки, наданої відповідачем. Період затримки виплати заробітної плати з 26.01.2017 року по 22.11.2017 року (день повного розрахунку) становить 122 робочих дня; 136грн. 48коп. х 122 робочих дня = 16650грн. 56коп. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16650грн.56коп. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] - [PERSON] , підтримав повністю, просив суд їх задовольнити, зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надали до суду заяву в якій просили суд відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі, оскільки сплинув строк звернення з позовом до суду, встановлений чинним законодавством України для звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 03.02.2003 року працювала в Публічному акціонерному товаристві «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». 25 січня 2017 року позивач звільнилась з Товариства за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача [PERSON] (а.с.8-11). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Судом установлено, що в день звільнення позивачки ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» не виплатило належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Розрахунок по заробітній платі з [PERSON] було проведено 22 листопада 2017 року, сплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 3006,10грн., що підтверджується випискою з особового рахунку (а.с.12,13). Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи з положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу фонду основної заробітної плати та фонду додаткової заробітної плати. Вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП України 16377грн. 60коп. -середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 26 січня 2017 року до 22 листопада 2017 року не є вимогами про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.1 ст.233 КЗпП України), як про це помилково зазначає позивач [PERSON] Отже, на такі вимоги поширюється тримісячний строк, який слід обчислювати з наступного дня після проведення розрахунку. Заборгованість із заробітної плати, у розмірі 3006грн 10коп. [PERSON] виплачена 22 листопада 2017 року, що підтверджується випискою з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.13). Тому, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати сплив 22 лютого 2018 року. З позовом до суду [PERSON] звернулася 15 травня 2018 року, тобто після спливу тримісячного строку. Отже, позивачем [PERSON] пропущений строк для звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем [PERSON] не надані докази поважності причин пропуску строку звернення з позовом до суду. З викладених підстав, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed