Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Посилається на те, що з 26 лютого 2016 року вона та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. 06.04.2016 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 004325, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяв на себе зобовязання придбати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор ДТЗ 244 та передати його у користування лізингоодержувачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов вказаного договору відповідач [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» платіж в сумі 20 000 грн., використавши для цього грошові кошти, які є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач вважає, що оскільки вказаний договір фінансового лізингу виходить за межі дрібного побутового, тому відповідачі повинні були отримати її згоду на укладення цього договору та на передачу грошових коштів. Проте, вказаний договір був укладений без відому та згоди позивача, що на її думку є підставою для визнання договору недійсним. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004325, укладений 06 квітня 2016 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON], а також просить суд стягнути з відповідача ТОВ "Лізингова компанія «Еталон» на її користь грошові кошти в сумі 20000 грн., сплачені відповідачем [PERSON] та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, посилаючись на викладені в ньому обставини. Просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Надав суду клопотання від 23.05.2016 року про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає повністю та просить суд справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не зявився. Директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» [PERSON] надав суду заперечення проти позову від 06.06.2016 р. в якому просить суд справу розглянути у відсутності представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позов залишити без задоволення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2016 року, який укладено у виконкомі Вишківської селищної ради Хустського району за актовим записом № 05. 06 квітня 2015 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 004325 (а.с. 10-16), за умовами якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяв на себе зобовязання придбати та передати лізингоодержувачу [PERSON] на умовах фінансового лізингу у користування майно - міні-трактор ДТЗ-244 вартістю 200 0000 (двісті тисяч) гривень на строк та на умовах, передбачених цим договором, а останній користується предметом лізингу на умовах даного договору. При цьому, лізингоодержувач [PERSON] взяв на себе зобовязання сплатити на рахунок лізингодавця ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» комісію за організацію в сумі 20 000 гривень згідно п. 8.2.1. ст. 8 Договору. Відповідно до п.1.3 договору фінансового лізингу - лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до п.3.3 договору фінансового лізингу - предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі. Відповідно до п.5.1 договору фінансового лізингу - предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісію за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 даного договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. Відповідно до п.11.3 договору фінансового лізингу - набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у звязку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 - при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке: відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обовязкового нотаріального посвідчення або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Чинними нормами законодавства України, зокрема загальними положеннями про найм (оренду), не передбачено умови про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, а тому й отримання письмової згоди іншого подружжя на укладення зазначеного договору законом не вимагається. В судове засідання не надано належних та допустимих доказів про те, що сторони в спірному договорі фінансового лізингу (відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» або відповідач [PERSON]М.) діяли недобросовісно. При цьому, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону (у їх взаємозвязку) слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, яки уклав договір щодо спільного майна, або контрагент за таким договором, діяли недобросовісно. Таку позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 1622цс15 від 07 жовтня 2015 року, яка за приписами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Крім того, в судове засідання не надано належних та допустимих доказів про те, що грошові кошти в сумі 20 000 грн., сплачені відповідачем [PERSON] за умовами спірного договору фінансового лізингу, є спільним сумісним майном подружжя. Сам факт перебування сторін у шлюбі не є остаточним доказом на підтвердження того, що вказані грошові кошти є спільним майном подружжя. Суд також звертає увагу на те, що за спірним договором відсутнє майно, яке передане у власність одному з подружжя, оскільки за умовами договору фінансового лізингу проводиться лише грошова оплата предмету лізингу. При цьому, грошові кошти не є предметом договору фінансового лізингу, а є лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу, тобто за його найм (оренду). Таким чином, предмет договору лізингу не являється цінним майном. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ст.15, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004325 від 06.04.2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON]. Так, зміст правочину, вчиненого між відповідачами, не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зважаючи на те, що вимоги про стягнення з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 20000 грн., сплачених відповідачем [PERSON], є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу, тому підстави для їх задоволення, на думку суду, також відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів до задоволення не підлягає. У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed