Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення 10000 грн. боргу за договорами грошової позики від 09.08.2012 року та від 08.10.2012 року. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 09.08.2012 року вона позичила відповідачеві [PERSON] 7000 гривень, а 08.10.2012 року 3000 гривень, які останній зобов»язувався повернути на першу ж вимогу. Позивач неодноразово при особистих зустрічах та шляхом телефонної розмови просила відповідача повернути їй позичені йому грошові кошти в сумі 10000 гривень на що відповідач лише обіцяв виконати свої зобов»язання щодо повернення коштів. 15.10.2014 р. позивач надіслала відповідачу заяву із вимогою про повернення отриманої останнім грошової позики в сумі 10000 гривень на що відповідач не відреагував. Представник позивача подав заяву про підтримання позовних вимог з клопотанням про розгляд справи у його відсутності, не заперечивши з приводу заочного розгляду справи . Відповідач в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до розписки від 09.08.2012 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 7000 гривень, зобов»язавшись повернути їх на першу ж вимогу. Відповідно до розписки від 08.10.2012 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 3000 гривень, зобов»язавшись повернути їх на першу ж вимогу. Відповідно до вимог ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. 15.10.2014 р. [PERSON] в письмовій заяві звернулася до [PERSON] про повернення переданих йому в позику грошових коштів в сумі 10000 гривень. Судом встановлено, що зобов»язань вз»ятих на себе згідно вище зазначених договорів позики відповідач не виконав, грошові кошти в сумі 10000 грн. за договорами позики від 09.08.2012 року та від 08.10.2012 року позивачу не повернув . Зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Тому, враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявність розписки, якою стверджується отримання відповідачем позики в сумі 10000 гривень, а також зважаючи на те, що відповідачем не надано, а у судовому засіданні не здобуто доказів повернення позивачу суми боргу, суд приходить до висновку про порушення прав позивача відповідачем, які підлягають захисту, а позов до задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договорами грошової позики від 09.08.2012 року в сумі 7000 гривень та від 08.10.2012 року в сумі 3000 гривень Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 243.60 грн. сплаченого останнім судового збору та 1300 грн. здійснених витрат позивача на правову допомогу, що стверджується розпискою адвоката [PERSON] та договором про надання адвокатських послуг.

Outcome: approved