Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди. Підставою своїх\~вимог,\~вважає те,\~що відповідно до ЗУ «Про доступ до публічної інформації», 04.08.2017 він вдруге звернувся із скаргою-запитом до виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Монастирищенського району Черкаської області з тим, щоб отримати інформацію про присвоєні [PERSON] сільською радою юридичних адрес суб»єкта господарювання, які знаходяться на її території. Відповіді в його адресу не надходили, що і стало підставою для звернення до суду в порядку адміністративного судочинства. Постановою Монастирищенського районного суду Черкаської області у справі № 702/766/17 від 06.09.2017 його позов задоволено у повному обсязі, якою визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету [PERSON] сільської ради та його голови, а також зобов»язано виконавчий комітет сільської ради надати відповідь на запитувану інформацію, зареєстровану під вх. № 54 від 04.08.2017. Ігнорування виконавчим комітетом його звернень завдало йому моральну шкоду, яка виразилась у стресі і переживання через те, що не зміг реалізувати свої права і законні інтереси передбачені Конституцією та Законами України, гнів і обурення через те, що посадові особи виконавчого комітету самоусунулись від виконання своїх обов»язків. Тривале очікування порушило його нормальний ритм життя. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні порушень, зокрема за ненадання відповіді на запит. Частина 1 ст. 1167 ЦК України, зазначає, що моральна шкода завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями, чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлене законом. Просить стягнути з виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Монастирищенського району Черкаської області моральну шкоду в сумі 5000 грн. Ухвалою суду від 28.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Відзив відповідачем до суду не подано. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України\~ від 02.06.2016 № 1402-VІІІ " Про судоустрій і статус суддів", районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до змісту поданого позову справу просить розглянути у його відсутність в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Монастирищенського району Черкаської області в судове засідання не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку На адресу суду надав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Проти позову заперечують повністю у зв"язку з безпідставністю. Відзив подаватись не буде. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона \~\~зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено,\~що постановою\~Монастирищенського районного\~суду Черкаської\~області у\~справі №\~702/766/17\~від 06.09.2017\~визнано бездіяльність\~виконавчого комітету\~[PERSON] сільської\~ради Монастирищенського\~району Черкаської\~області та\~його голови\~протиправною та\~зобовязано виконавчий\~комітет [PERSON]\~сільської ради\~Монастирищенського району\~Черкаської області\~надати [PERSON]\~ запитувану\~у скарзі\~від 24.07.2017\~(\~вх.\~№ 54\~від 04.08.2017)\~інформацію в\~порядку,\~встановленому Законом\~України «Про\~доступ до\~публічної інформації»\~№ 2939- VI, від 13.01.2011( із змінами та доповненнями) (а.с.4-5) . Відповідно до ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI, із змінами та доповненнями (далі Закон №2939-VI), відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: ненадання відповіді на запит; ненадання інформації на запит; безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; не оприлюднення інформації відповідно до\~статті 15\~цього Закону; надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; нездійснення реєстрації документів; навмисне приховування або знищення інформації чи документів. Особи, на думку яких їх права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~ Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України). Виникнення такої шкоди тісно пов'язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно -психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов'язковість виникнення моральної шкоди. Судова практика виходить із того, що об'єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо. Так,\~зокрема відповідно\~до п.3\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» за\~№4\~від 31.03.1995\~ ( далі Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.п.2 п.5 Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами:\~ письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~ висновками\~експертів;\~ показаннями свідків. Позивачем доказів наявності підстав, зазначених у ч.2 ст.1167 ЦК України суду не надано. У відповідності до роз'яснень у п.п.1 п.9\~Постанови \~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з\~урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне-за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач,\~як\~на\~підставу для\~ задоволення\~позову,\~посилається\~на\~наявність постанови\~\~суду,\~якою\~визнано\~бездіяльність виконавчого\~комітету\~[PERSON]\~сільської ради\~\~Монастирищенського району\~Черкаської\~області\~та його\~голови протиправною\~та\~зобовязано вчинити\~певні\~дії.\~Посилається\~на\~те,\~що вказаною бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у стресі та переживанні через те, що він не зміг реалізувати свої права і законні інтереси передбачені Конституцією і Законами України.\~Разом з тим, суду позивачем не надано доказів наявності перешкоди в реалізації ним прав і законних інтересів, встановлених Конституцією і Законами України, як і не конкретизовано з зазначенням доказів, порушення реалізації яких саме прав та законних інтересів спричинено бездіяльністю суб»єкта владних повноважень. Позивач посилається на те, що протиправні дії відповідача порушили його нормальний ритм життя, але разом з тим не зазначає в чому саме виразилось порушення та які негативні наслідки воно завдало. Крім того, згідно тексту постанови суду слідує, що розгляд справи відбувся за відсутності позивача, судового збору при подачі позову він не сплачував, що свідчить про відсутність інших негативних явищ для позивача як наслідок бездіяльності відповідача. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ( п.8 ч. 2 ст. 2 КАС України). Суд, вважає, що наявність судового рішення про визнання бездіяльності виконавчого комітету сільської ради протиправною, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сімї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоровя або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України. Згідно ч.1ст.\~9\~Конституції\~України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства. Згідно ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Закон прямо визначає, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно ст. 1, 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. При тому під практикою Суду закон розуміє всю без винятку практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини є частиною українського законодавства. Уся без винятку практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. При цьому практика Європейського суду з прав людини має пріоритет у застосуванні. Відповідно до\~ст.11\~ЦПК України\~суд визначає\~в межах,\~встановлених цим\~Кодексом,\~порядок здійснення\~провадження у\~справі відповідно\~до принципу\~пропорційності,\~враховуючи:\~завдання цивільного\~судочинства;\~забезпечення розумного\~балансу між\~приватними і\~публічними інтересами; особливості предмета спору; ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій. Розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями. Позивач не\~надав\~суду\~жодного доказу\~спричинення\~йому\~моральної шкоди\~та причинно-наслідкового звязку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 5000 грн., як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Суд, відповідно до вимог ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, заподіяну позивачеві. Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, постановою Монастирищенського районного суду Черкаської області факт заподіяння моральної шкоди не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити повністю. Судові витрати необхідно віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно п.10 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». \~На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed