Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] сільської\~ради [PERSON]\~об"єднаної\~територіальної громади,\~[PERSON],\~третьої особи\~[PERSON]\~про визнання\~незаконним та\~скасування рішення [PERSON] сільської ради №599 від 02 серпня 2017 року «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с.Зубра» у повному обсязі. В обгрунтування позовних вимог покликаєтьс на те, що є власником 3/8 житлового будинку №28 по вул. Лісна у с.Зубра Пустомитівського району Львівської області згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 1/8 на підставі свідоцтва про право на спадщиу за законом належить її брату [PERSON] Відповідач [PERSON] є власником іншої 1/2 житлового будинку №28 по вул. Лісна в с.Зубра Пустомитівського району Львівської області на підставі договору дарування від 12 жовтня 2016 року. Відповідач [PERSON] є донькою та племінницею попередніх власників [PERSON] та [PERSON], які були власниками 1/2 житлового даного будинку в рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2006 р. після смерті [PERSON] Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 10 квітня 1997 року №30 їх батькові, як власнику 1/2 спірного будинку, була передана у власність земельна ділянка: присадибна 0,0906 га та під розширення особистого підсобного господарства площею 0,1027 га, а 23 грудня 1997 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю. В користуванні сімї [PERSON] при цьому залишалась присадибна ділянка площею 0,1880 га згідно кадастрового плану земельної ділянки, а також абрису суміжного користування земельними ділянками між [PERSON] та [PERSON] 13 лютого 2017 року [PERSON] сільська рада Пустомитівського району Львівської області на сесії прийняла рішення за №427 від 13.02.2017 р., на підставі якого надала дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,15 га в с.Зубра, а 02.08.2017 р. [PERSON] сільська рада Пустомитівського району Львівської області на сесії прийняла рішення за №599, на підставі якого затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] в с.Зубра Пустомитівського району Львівської області та передала у її власність земельну ділянку з кадастровим номером 4623683300:01:001:2869 площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства. Вважає дане рішення таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює питання передання земельної ділянки у власність, цільового призначення земель, і одночасно цим рішенням порушено охоронюваний інтерес позивача. Генеральним планом с.Зубра визначено частину території населеного пункту, що включає землі по вул. Лісна, 28, як територію існуючої садибної забудови, що не було враховано при винесенні оскаржуваного рішення. Відповідач [PERSON] сільська рада Пустомитівського району Львівської області фактично позбавила її права на користування частиною присадибної земельної ділянки, на якій розташований будинок співвласником якого вона є. Ухвалою від 22.05.2018 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою від 22.05.2018 р. заяву[PERSON] про забезпечення позову задоволено. З метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] сільської ради [PERSON] обєднаної територіальної громади, [PERSON], третьої особи [PERSON], про визнання незаконним та скасування рішення від 02.08.2017 року №599, вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку для ведення селянського господарства площею 0,15 га. кадастровий номер 4623683300:01:001:2869 в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, яка на праві власності належить [PERSON]. 21 червня 2018 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву. 15 серпня 2018 року через канцелярію суду [PERSON] сільська рада Пустомитівського району Львівської області подала відзив на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 24.09.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду. Просив позовні вимоги задоволити. Представник відповідача [PERSON] позов заперечив та пояснив, що державний акт про право приватної власності на землю від 23.12.1997 р., виданий на імя [PERSON], площею 0,1933, що знаходиться на території с.Зубра [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, визнано недійсним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року з підстав, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використання і розпорядження земельною ділянкою визначаються співвласниками пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, а також в врахуванням того, що на даній земельній ділянці знаходиться господарська будівля (сарай), який належав [PERSON] Вказаний державний акт від 23.12.1997 р. містить 2 земельні ділянки загальною площею 0,1933 га, перша 0,0906 га, друга 0,1027 га, з яких перша мала 0,0400 га с/г угідь та 0,0505 га під будівлями, а друга 0,1427 га с/г угідь. Відповідач [PERSON] використовувала земельну ділянку для обслуговування будинку орієнтовною площею 0,10 га, з якої площею 0,02 га під будівлями, а також для особистого селянського господарства (город) близько 0,20 га, позивач та третя особа теж використовували земельну ділянку для обслуговування будинку орієнтовною площею 0,10 га, з якої площею 0,01 га під будівлями, а для ведення особистого селянського господарства (город) орієнтовно 0,15 га. Дані розміри земельних ділянок були зафіксовані у погосподарських книгах. Різниця в розмірі площ пояснюється неточністю вимірів, які проводились, та похибкою до 0,02 га. Крім того, на Генеральному плані с.Зубра Пустомитівського району Львівської області не вказується цільове призначення земельної ділянки щодо якої виник спір. Посилання позивача на порушення кримінального провадження є недоцільним і некоректним. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яка є правонаступником [PERSON] сільської ради, позовні вимоги заперечив та пояснив, що спірна земельна ділянка є відокремленою від садиби та відповідної присадибної ділянки, у неї є чітки межі, відгороджені парканом і вона завжди використовувалася для іншого цільового призначення ніж обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, а саме: як город для особистого селянського господарства [PERSON], а потім її спадкоємцем. Позивач ніколи не заявляла прав на спірну ділянку. Невідповідність площ між записами у погосподарському обліку та у рішенні сільської ради пояснюється тим, що записи погосподарських книг щодо площі земельних ділянок є орієнтовними та уточнюються в ході робіт з землеустрою шляхом складання відповідної проектної документації, занесення даних сформованої земельної ділянки до Державного земельного кадастру. Генеральним планом с.Зубра у місці, де знаходиться спірна земельна ділянка, відображена територія існуючої садибної забудови, що склалася історично внаслідок забудови одно-, двоповерховими будинками садибного типу і генеральним планом не передбачається якогось нового будівництва. Згідно ДБН розміри присадибних земельних ділянок у сільських населених пунктах встановлюються сільською [PERSON], присадибна ділянка можу бути розділена на дві частини: приквартирну, яку виділяють біля будинку, і ділянку для городу, яку виділяють за межами житлової зони, що і було зроблено. Спірна земельна ділянка відведена для ведення особистого селянського господарства, а тому для її відведення розроблення детального плану не вимагається. [PERSON] передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, місце розташування якої на даний час йому не відомо. Оскаржувана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства ніколи не належала родині [PERSON], а така використовувалась і належала згідно погосподарських книг родині [PERSON] та [PERSON] Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно записів погосподарських книг сільської ради за 1955 по 1957 р.р. по с.Зубра під №18 та №20 за гр. [PERSON] та [PERSON] числяться по 1/2 частин господарства, які відносяться до типу колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON], позивач [PERSON] успадкувала 3/8 частин житлового будинку №28, що знаходиться в с.Зубра, вул. Лісна, Пустомитівського району Львівської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.06.2016 року, третя особа [PERSON] - 1/8 житлового будинку №28, що знаходиться в с.Зубра, вул. Лісна, Пустомитівського району Львівської області, про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.09.2016 року. За договором дарування частки житлового будинку, укладеного 12.10.2016 року та нотаріально посвідченого, [PERSON] прийняла в дар 1/2 частку житлового будинку №28 по вул. Лісна в с.Зубра Пустомитівського району Львівської області від [PERSON] та [PERSON]. Представниками сторін не заперечується, що власниками даних частин господарства є відповідно позивач [PERSON] та третя особа [PERSON], іншої 1/2 відповідач [PERSON] Згідно з ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частина 1 статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачає, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. «а» ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, вказана норма надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя. Згідно з п. «в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом. Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В силу\~вимог ч.1\~ст.\~19\~ЗК України,\~землі України\~за основним\~цільовим призначенням\~поділяються на\~такі категорії: \~землі сільськогосподарського\~призначення; землі\~житлової та\~громадської забудови; землі\~природно-заповідного\~та іншого\~природоохоронного призначення; землі\~оздоровчого призначення; землі\~рекреаційного призначення; землі\~історико-культурного\~призначення; землі\~лісогосподарського призначення; землі\~водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною [PERSON] Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу (ч.1, ч.2 ст. 20 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 р. №376, межа земельної ділянки сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. Сторони не заперечили, що надана оспорюваним рішенням земельна ділянка відповідачу [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с.Зубра знаходиться на території земель, позначених на карторгафічних матеріалах за [PERSON], однак цільове призначення такої не зазначено. Жодних доказів, що земельна ділянка, позначена на картографічних матеріалах за [PERSON] та, як визнано сторонами, частину якої надано відповідачу [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, використовується лише як прибудинкова територія, та межі такої встановлені в законодавчовизначеному порядку, сторона позивача суду не надала. Крім того, сторона позивача також не надала доказів, що дана земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови Як зазначив представник відповідача, Генеральним планом с.Зубра у місці, де знаходиться спірна земельна ділянка, відображена територія існуючої садибної забудови, що склалася історично, внаслідок забудови одно-, двоповерховими будинками садибного типу і генеральним планом не передбачається якогось нового будівництва. Згідно ДБН 360-62 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44, розміри присадибних земельних ділянок у сільських населених пунктах установлюються сільською [PERSON] відповідно до чинного Земельного кодексу України. Для підвищення компактності забудови присадибна ділянка може бути розділена на дві частини: приквартирну, яку виділяють біля будинку, і ділянку для городу, яку виділяють за межами житлової зони. Розмір частини присадибної земельної ділянки, яку виділяють біля будинку, визначається завданням на проектування за місцевими умовами з урахуванням наявності садибного фонду і демографічної структури населення. Решта присадибної ділянки виділяється за межами житлової зони. Таким чином, судом не встановлено порушення [PERSON] сільською радою вимог недотримання цільового призначення земельної ділянки при винесенні оскаржуваного рішення. Пунктом «б» ч.1 ст.121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га. Сторона позивача не навела даних про звернення її чи третьої особи [PERSON] до сільської ради щодо надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, а тому жодні права [PERSON] не порушені. Суд приходить до переконання про відсутність порушення прав позивача при винесенні оскаржуваного рішення. Відповідно\~до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вимог ст.ст. 79,\~80,\~81 ЦПК України\~визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли свого правового обгрунтування в ході розгляду даної справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed