Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою [ADDRESS] від 20.04.2012р. Позов обґрунтовано тим, що при укладанні договору дарування позивач помилялася щодо тієї обставини, що колишній чоловік позивача [PERSON] повинен був надати письмову згоду на відчуження квартири, а оскільки така згода не отримувалася, то договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Також до суду був поданий позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою [ADDRESS] від 20.04.2012р. Позов третьої особи обґрунтовується також ненаданням згоди на відчуження квартири, яка була придбана під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] та є їх спільним сумісним майном, при цьому, третя особа вважає, що позивач укладала договір під впливом помилки, оскільки не знала про необхідність отримання згоди на відчуження майна колишнім чоловіком. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо задоволення первісного позову та позову третьої особи заперечив, при цьому вказав, що укладаючи договір дарування сторони усвідомлювали необхідність отримання згоди на відчуження квартири від колишнього чоловіка [PERSON], однак не зробили цього, а тому договір не може бути визнаний недійсним з підстав передбачених статтею 229 ЦК України. З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги третьої особи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Третя особа в судовому засіданні свій позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. З матеріалів справи, а саме з рішення Корольовського районного суду від 21.07.2010 року вбачається, що позивач та третя особа перебували у шлюбі з 21.06.1997 року (а.с.8). 21.07.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7). Згідно свідоцтва від 11.04.2012 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.9). В період перебування у шлюбі позивач та третя особа придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 10.12.1999року (а.с. 43). З довідок № 116 та №117 від 01.07.2014 року, які видані ТОВ ВТ "Редакція газети "ЄХО" ("Відлуння") вбачається, що [PERSON] та [PERSON] брали кредит в редакції Житомирської обласної газети «Эхо» на купівлю квартири в [ADDRESS]. Зокрема, [PERSON] отримав кредит в сумі 8308грн., а [PERSON] отримала кредит в сумі 7340грн. (а.с. 44, 45). Згідно із ч. 1 ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, при цьому розпорядження майном, що у спільній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Отже, квартира, що є предметом спору по даній справі, була спільною сумісною власністю подружжя і розпорядження нею мало здійснюватись за спільною згодою подружжя (колишнього подружжя), тобто [PERSON] та [PERSON] Проте, 12.04.2012 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] При цьому, з матеріалів справи вбачається, що колишній чоловік не давав згоди на відчуження квартири. Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, відсутність згоди [PERSON] на укладання договору дарування є підставою для визнання його недійсним. Посилання позивача на ст. 229 ЦК України, як на підставу недійсності правочину, зокрема на те, що при укладенні договору вона помилялась щодо тієї обставини, що її колишній чоловік [PERSON], з яким вона попередньо розірвала шлюб, повинен був надати письмову згоду на відчуження нерухомого майна і така згода не отримувалась, не беруться судом до уваги, оскільки не знання вимог Закону щодо необхідності отримання письмової згоди колишнього чоловіка на укладання договору, не можна вважати помилкою в розумінні ст. 229 ЦК України. Крім того, на відсутність помилки при укладанні договору дарування вказують витребуванні судом від нотаріуса матеріали, на підставі яких було укладено договір, зокрема заява позивача від 20.04.2012 року щодо сімейного стану. Оскільки, позивачем не доведено порушення її прав укладенням оспорюваного договору, позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими твердження третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - [PERSON] про порушення його прав як співвласника квартири при укладенні договору дарування колишньою дружиною. Оскільки, частки у праві спільної сумісної власності колишнім подружжям не були визначені, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю, а тому договір дарування квартири [ADDRESS] слід визнати недійсним в цілому. Оскільки, позов заявлявся третьою особою до двох відповідачів, судові витрати покладаються на них в рівних сумах, відповідно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved