Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.03.2015р. звернулася до Борівського районного суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою, в якій вказала, що її мати [PERSON], яка померла 26.09.1992р., по день своєї смерті проживала в [INFO]. Після смерті [PERSON] в даному будинку залишився проживати її син [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON]. [PERSON] помер 31.01.2004р., а [PERSON] померла 06.03.2014р., але за життя право власності на будинок не оформили, тому позивач просить продовжити їй строк на прийняття спадщини після матері [PERSON], яка померла 26.09.1992р. та визнати за нею право власності на домоволодіння № 15 по вул. Миру в с. Вище Солоне Борівського району Харківської області. Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 08.04.2015р. до участі в даній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, була залучена [PERSON], яка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, в якому вказала, що після смерті [PERSON] залишився заповіт, згідно якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те що, буде належати їй на день смерті і на що по закону вона матиме право, заповіла їй, тому просить визнати за нею право власності на домоволодіння № 15 по вул. Миру в с.Вище Солоне Борівського району Харківської області, оскільки через Державну нотаріальну контору вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 6,8761 га. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила вищевикладене та підтримала свої позовні вимоги про продовження строку на прийняття спадщини та про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки свідоцтво про право власності на домоволодіння зареєстровано на її матір [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила вищевикладене та підтримала вимоги позивача [PERSON], а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки свідоцтво про право власності на домоволодіння зареєстровано на матір позивача [PERSON] і [PERSON] є єдиною спадкоємицею по закону. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області в судове засідання не зявилась, але надав до суду заява про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, так як [PERSON] залишила заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла їй, та просить визнати за нею право власності на домоволодіння № 15 по вул. Миру в с. Вище Солоне Борівського району Харківської області, оскільки землю вона уже переоформила. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні також позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити, оскільки домоволодіння [PERSON] згідно свідоцтва значиться, як колгоспний двір, з якого [PERSON] вибула ще в 1961 році. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про продовження строку на прийняття спадщини, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом не можуть бути задоволені, оскільки згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (домоволодіння) від 09.12.1988р. [PERSON] є власницею жилого будинку, тип двору якого вважається колгоспним (а.с. 49), про це свідчать і витяги з по господарської книги (а.с. 100-101, 113-115). З введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України „ Про власність" колгоспні двори ліквідовано і при вирішенні даного спору слід керуватися п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 20 від 22.12.1995р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", в якому зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991р. мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня1991р. не втратили права на частку в його майні, а в судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] вибула з колгоспного двору ще в 1961 році, що підтверджується довідкою виконкому [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області №286 від 26.03.2015р. та листом відділу ДРАЦС РС Борівського РУЮ Харківської області №467-06.02.04-05 від 01.04.2015р. (а.с.111, 112), станом на 15.04.1991р. членами вказаного колгоспного двору були мати позивача [PERSON], її син [PERSON], який помер 31.01.2004р. та її невістка [PERSON], яка померла 06.03.2014р. (а.с. 111, 117), які працювали та являлись членами колгоспу «Ленінський шлях» (а.с. 101, 113). Крім того, власність колгоспного двору регулювалася - ст.ст. 120 - 126 ЦК УРСР ( редакції 1963 року) і згідно ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР ( редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Вказану спадщину згідно вимог ст. 549 ЦК України ( редакції 1963 року) прийняли син і невістка спадкодавця, які вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті матері [PERSON], яка померла 26.09.1992р., продовжували проживати в спірному будинковолодінні до дня своєї смерті. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом необхідно відмовити, оскільки [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що згідно заповіту [PERSON] заповіла їй належне покійній майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати покійній на день її смерті і на що вона по закону матиме право та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом вона через держнотконтору прийняла земельну ділянку площею 6,8761 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.53-54). А згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. в позові може бути відмовлено у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до положень ст. 34 ЗУ "Про нотаріат", видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється нотаріусами. Діючим ЦК України, до видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією нотаріусів. В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, так як позивач не позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права через нотаріальну контору. В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тому суд, приймаючи до уваги конкретні обставини у справі та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянув дану цивільну справу, в силу ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed