Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просила суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування квартирою № 119 будинку № 112 по вул.. Салтівське Шосе в м. Харкові, а також зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1996 року, яке складено на підставі розпорядження №413 Відділу приватизації відомчого житлового фонду ВАТ «Серп і молот» записано у реєстрову книгу за №413 та належним чином зареєстровано у КП «ХМБТІ» за реєстровим №В-26865 від 10.12.1996 року. У вказаній квартирі з вересня 2017 року була зареєстрована відповідач [PERSON] Фактично ніколи не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки мешкає за іншою адресою. Будь яких речей [PERSON] за адресою реєстрації не залишилось, також відсутнє будь яке інше майно яке б їм належало. Оскільки відповідач в квартирі за місцем реєстрації фактично не проживає, житловим приміщенням він не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, чим об'єктивно порушуються права позивача. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та дату розгляду справи сповіщалася заздалегідь та належним чином, шляхом направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцію на адресу місця реєстрації відповідача, які повернулись на адресу суду з відміткою поштової установи: "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання\~ без поважних причин. У відповідності до приписів ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~\~ судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Представник третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки. Представник надав заяву з проханням слухати справу за їх відсутністю, у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України Про судоустрій та статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову частково, з наступних підстав: Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1996 року, яке складено на підставі розпорядження №413 Відділу приватизації відомчого житлового фонду ВАТ «Серп і молот» записано у реєстрову книгу за №413 та належним чином зареєстровано у КП «ХМБТІ» за реєстровим №В-26865 від 10.12.1996 року позивач [PERSON] є власником [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №446 від 14.02.2017 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], а також відповідач [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується також поясненнями свідка [PERSON], наданими нею в судовому засіданні, яка підтвердила факт не мешкання відповідачів в даному приміщенні. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаються на те, що реєстрація відповідача [PERSON] у належній їй на праві власності квартирі порушує її право, як власника майна, та просить суд усунути перешкоди, шляхом зняття відповідача з реєстрації. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не має можливості користуватися своєю квартирою, яка належить їй на законній підставі, оскільки в будинку зареєстрована відповідачка. Відповідно до ст..ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Способом захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання судом цього права. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти користуватися і розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі\~ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до\~статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Проте, вимогами ч. 1 та ч. 4 ст. 156 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового Кодексу, а саме: дружина, діти та батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як вбачається з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування й розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджає відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:\~ заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.\~64,\~156 Житлового Кодексу України\~відповідачі є членами сімї позивача. Згідно\~ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишаючись бути зареєстрованим у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірній квартирі фактично не проживає з 2014 року, тобто станом на момент розгляду справи більше одного року. Наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. \~Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, пояснень представника позивача та свідка, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою за адресою\~ [ADDRESS]. Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття\~з реєстрації\~місця проживання особи.

Outcome: partial