Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до суду із позовом 19.05.2014 року, просив визнати [PERSON] особою, яка втратила право на проживання в житловому будинку [ADDRESS] та виселити її з указаного приміщення без надання іншого житла. Скасувати реєстрацію за місцем проживання. Стягнути 1143.6 гривнів судових витрат. В обґрунтування своїх вимог указав, що його батько - [PERSON] поживав у будинку [ADDRESS] і помер [INFO]. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 10.10.2013 року, його визнано спадкоємцем і право власності на спадкове майно у вигляді: - житлового будинку загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 65,3 кв. м., з господарськими будівлями, дійсною вартістю 124158 гривнів, позначеного на плані літ. «А», житлової прибудови «А1», веранди «а1», «а2», погрібу «аЗ», ґанку «а4», літньої кухні «Б», прибудови 2б», туалету «в1», огорожі «В» та «і-3»; - земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, на якій розташовано будинок, розміром 0,1172 га, кадастровий № 0523255100:03:001:0341, нормативна грошова оцінка якої складає 80703,92 гривнів. В порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ним були подані документи для державної реєстрації речових прав. На даний час він є власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16819207 від 27 січня 2014 року. Коли він, після отримання реєстраційних документів, 10 квітня 2014 року хотів оглянути будинок, до будинку його не впустила особа, відома йому як співмешканка покійного батька [PERSON]. Вона зчинила сварку, не впустила його до будинку та пригрозила викликати міліцію. Він намагався пояснити їй, що будинок належить йому і як власник він вправі володіти, користуватись та розпоряджатись ним. Попросив пояснити, на якій підставі вона знаходиться в будинку та не впускає його. Отримавши у відповідь лише лайку, він направився до знайомих переночувати. По вул. Шевченка побачив, як на вулицю Першотравнева направився патрульний автомобіль міліції. Він повернувся до будинку, де відповідачка жваво щось розповідала працівникам міліції. Він представився, надав пояснення щодо спору та пред»явив реєстраційні документи, після чого один з міліціонерів сказав, що до нього немає жодних претензій. До цього випадку, з дня смерті батька, він до будинку не приїздив. Має намір розпорядитись власним будинком, тому проживання в будинку сторонньої особи шкодить його правам та майновим інтересам. Жодних правових підстав перебувати в належному йому будинку відповідачка не має. Вона не є членом його родини, тому не має передбаченого ст. 405 Цивільного кодексу України права. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Без надання іншого житлового приміщення, відповідно ч. З ст. 116 Житлового кодексу України, виселяють осіб, які самоуправно зайняли житлове приміщення. Самоуправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу члена сім'ї власника (в тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника, тобто якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проживання та реєстрація за місцем проживання [PERSON] в його квартирі є порушенням чинного законодавства України, а також завдає йому матеріальної шкоди, оскільки розрахунок вартості комунальних послуг здійснюється виходячи із кількості зареєстрованих мешканців. Відповідачка [PERSON] позовних вимог не визнала і просила у їх задоволенні відмовити, з наступних міркувань. Стверджує, що в 1988 році вона дійсно поселилась в будинку [PERSON] [ADDRESS], як наймач житла. Однак у 1989 році вони стали проживати як чоловік та дружина, однією сім»єю. 5.01.1989 року вона була, за згодою покійного, зареєстрована за вказаною адресою і прожили разом до його смерті - [INFO], майже 24 роки. Від дня смерті [PERSON] до даного часу, вона підтримує належний технічний стан будинку та господарських споруд, здійснює їх ремонт, обробляє присадибну земельну ділянку, сплачує усі комунальні платежі (єлектроєнергія, водопостачання і т.і.). Отже, в будинок вона поселилась і проживає в ньому, до даного часу, правомірно: за бажанням і згодою батька позивача, як член сім"і бувшого власника будинку у відповідності до ст. 64,150 СК України. Твердження позивача, що вона оселилась в будинку самоуправно /без відповідного рішення і ордера/ надумані і не обгрунтовані, суперечать фактичним обставинам справи, а посилання на ст.116,157 ЖК України -безпідставні. Зі змісту положень ЖК України вбачається, що в разі припинення сімей них відносин із власником будинку, колишні члени його сім»ї не втрачають права користування займаним ними жилим приміщенням /ч. 4 ст.156/. Та обставина, що особа є власником житлового будинку, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йо му майном, сама по собі не може бути підставою для виселення Інших осіб, які там правомірно проживають. Не є підставою для виселення членів сім»ї власника будинку в тому чи слі й колишніх, факт переходу права власності на будинок до іншої особі оскільки їхнє право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселеним із займаного житло вого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом /ч. З ст. 9 ЖК України/. Передбачених законом підстав для виселення її з займаного будинку, на її думку, не мається. В підтвердження своїх показань вона надала суду фотокартки, на яких вони разом із покійним зображені на відпочинку, компаніях односельців і т.і.. Допитані судом свідки: [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] стверджували, що відповідачка та покійний проживали однією сім»єю, вважали один одного подружжям. Разом відпочивали, утримували господарство і присадибну ділянку. Свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] не спростовували того факту, що увесь цей час відповідачка та покійний проживали в одному будинку, на одному подвір»ї, однак пояснювали, що вони постійно сварились. Відповідачка сварилась із сусідами, тому вони вважають, що у них сім»ї не було. Аналізуючи представлені сторонами докази, суд вважає, що справа підсудна Піщанському районному суду Вінницької області. Позивач та відповідач є належними процесуальними сторонами. З витягу, з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] володіє на праві особистої власності будинком [ADDRESS] Відповідачка [PERSON], згідно домової книги, зареєстрована, у будинку [ADDRESS], 5.01.1989 року на постійне місце проживання. Позивач [PERSON], в позовній заяві та своїх показаннях, не спростовував того що [PERSON] відома йому і була співмешканкою покійного батька. На цьому ж наполягав представник позивача [PERSON]. Відповідачка [PERSON] вселилась в житловий будинок [ADDRESS] за згодою власника і проживає на правах члена сім»ї бувшого власника житла до даного часу. Судом не встановлено будь яких обставин, які б свідчили про те, що вона псує житло. Позивач також не надав суду доказів своїх намірів щодо розпорядження житлом. В своїх показаннях він пояснив, що може вчинити щодо нього будь які дії пов»язані із розпорядженням та володінням. Відповідачка, починаючи з 1989 року постійно проживала за місцем реєстрації. Будь яких доказів тому, що вона без поважних причин була відсутня більш ніж 6 місяців або 1 року (ст. 71, 163 ЖК, ст. 405 ЦК України), позивач суду не надав. Свою відсутність, за місцем постійного проживання, такий проміжок часу заперечувала відповідачка. Згідно із вимогами п. 39 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно прав членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ними житлом підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Таким чином, спір має бути вирішеним із застосуванням норм цивільного права і посилання позивача та відповідача на норми житлового кодексу та інші закони є неправомірними. Відповідачка поселилась у спірному житлі правомірно і отримала право проживання в ньому. Позивач не довів, що відповідачка була відсутня за місцем проживання понад 1 рік. Зареєстрована вона за місцем проживання у встановленому порядку. Законні підстави для виселення відповідачки із будинку - відсутні. Позивач також не довів тієї обставини, що відповідачка проживала на правах наймача житла. Голослівно наполягаючи на цьому позивач не надав суду а ні договору найму житла, а ні підтверджень розрахунків між власником та наймачем житла. З»ясувавши усі істотні обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд доходить законного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв»язку із їх безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed