Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення різниці у заробітній платі між середнім заробітком та заробітком на нижче оплачуваній «тимчасовій роботі за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював майстром дільниці на Державному Підприємстві «Завод «Електроважмаш» з 15 серпня 2011 року по 31 березня 2016 року. 26.09.2013 року позивач був незаконно звільнений відповідачем з посади майстра стрижневої дільниці цеху сталевого литва №111 ДП «Завод «Електроважмаш», у звязку з чим звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням від 19.09.2013 року суд задовольнив позов та поновив позивача на попереднє місце роботи, стягнувши на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, але зазначене рішення було скасовано Апеляційним судом Харківської області. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасовано рішення Апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції. Позивач також зазначив, що відповідач затримав виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2013 року і поновив його на роботі тільки 19.11.2014 року, а заробітну плату за час вимушеного прогулу, обовязок сплатити яку було встановлено зазначеним рішенням, не сплатив. Позивач також зазначив, що на теперішній час відповідач не сплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в період виконання позивачем нижче оплачуваної роботи. А також позивач зазначив, що відповідач не надав йому належні розрахунки середньоденної заробітної плати, які необхідно було використати в нарахуванні середнього заробітку за проміжок часу з 22.04.2014 року по 18.11.2014 року, згідно Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Порядок обчислення середньої заробітної плати». При цьому позивач вважає, що винними в зазначених порушеннях насамперед є посадові особи відповідача, а саме керівник [PERSON] та головний бухгалтер [PERSON], які, не дивлячись на неодноразові звернення та існуючи обовязки, не надавали необхідні довідки. Повідомлень про розміри оплати праці від роботодавця позивач не отримував, тому зазначив, що порушено ст. 110 КЗпП України та ст. 30 ЗУ «Про оплату праці». Позивач самостійно зробив необхідні розрахунки для суду, за якими відповідач зобовязаний сплатити йому середній заробіток за період з 22.04.2014 року по 18.11.2014 року та навів їх у позовній заяві, згідно яких сума, яка належить до сплати становить 24911,70 грн. Позивач також зазначив, що саме посадові особи відповідача, до компетенції яких входить виконання обовязків роботодавця про оплату праці, були зобовязані негайно вжити заходів щодо видання наказу про нарахування і перерахунок середнього заробітку, індексації, компенсації за затримку виплати заробітної плати, податків, посилаючись при цьому, зокрема, на ЗУ «Про оплату праці», КЗпП України, ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». Позивач вказав, що відповідачем тривалий час порушувалося його право на отримання грошової винагороди за його працю, що виявляється у не нарахуванні доплат, премій, не сплаті заробітної плати у повному обсязі, порушенні відносно нього колективного договору, що, на його думку, за Конституцією України дискримінує його як працівника і людину. Позивач також зазначив, що дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань, призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, його сімя фактично залишилась без засобів на існування, через відсутність коштів на саме необхідне, порушення нормальних професійних, життєвих та ділових звязків. Тривалі моральні переживання негативно позначились на стані його здоровя, що проявляється у частому головному болю, безсонні, в наслідок чого позивач потрапив до лікарні. В судовому засіданні позивач, посилаючись на вищевикладені обставини та факти, повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності - [PERSON], надала до суду письмові заперечення по справі, зазначивши, що позовна заява є необґрунтованою, а заявлені вимоги позивача є неправдивими. Так, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивач приховує від суду інформацію про його звернення до судів всіх інстанцій з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди завданими незаконними діями роботодавця і що справа за даним позовом неодноразово розглядалася. Також представник відповідача в своїх поясненнях та письмових запереченнях проти позову зазначала, що позивач приховує ввід суду той факт, що за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2016 року він вже отримав суму у розмірі 38337,96 грн. без врахування податків та інших обовязкових платежів. Представник відповідача вказувала, що позивач звернувся до Апеляційного суду Харківської області із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 18.06.2015 року у звязку з нововиявленими обставинами, однак ухвалою від 10.08.2016 року, заяву повернуто у звязку з відсутністю предмету перегляду. Представник відповідач вказувала, що вимоги, викладені позивачем в позовній заяві, раніше заявлялися у позовах до тієї ж сторони (ДП «Завод «Електроважмаж») та були розглянуті у судах різних інстанцій та щодо них були прийняті рішення, які були виконані відповідачем у повному обсязі. Представник відповідача звернула увагу суду на той факт, що позивач не був працівником ДП «Завод «Електроважмаш» постійно, на підтвердження чого надала копію трудової книжки позивача з первісними записами, копії наказів про звільнення та прийняття позивача на роботу. Також, представник відповідача зазначила, що підприємство сплатило позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за термін часу з 22.04.2014 року по 18.11.2014 року, на підтвердження чого надала копії платіжних доручень. Ненадання позивачу щомісячного повідомлення про розміри оплати праці відповідачем не є порушенням закону, оскільки такі вимоги, згідно ст. 110 КЗпП України, стосуються лише осіб, які є працівниками підприємства, яким щомісячно нараховується заробітна плата, а позивач отримав заробітну плату на підставі рішень судів та постанов про виконавче провадження. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. судом встановлено, що [PERSON]\~ перебував у трудових відносинах з ДП "Завод «Електроважмаш» з 15 серпня 2011 року по 31.03.2016 року (а.с. 8). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року [PERSON] поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш» та стягнуто на його користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого 2013 року по 18 вересня 2013 року в сумі 18565,40 грн. Вказане рішення суду в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання (а.с. 10-12). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року за період з 30 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року в сумі 13266,34 грн. без врахування податків та інших обов'язкових платежів (а.с.41-46). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2016 року на користь [PERSON] з відповідача - ДП «Завод «Електроважмаш» стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.09.2013 року по 21 квітня 2014 року в сумі 25071,62 грн.; стягнуто на користь держави судовий збір (а.с. 49-52). Вказане рішення суду апеляційної інстанції відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016 року залишено без змін (а.с. 55-57). Посилання представника відповідача на незаконність вимог [PERSON], оскільки вказані вимоги вже неодноразово розглядались в судах різних інстанцій, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження, оскільки у вказаних рішеннях суду та в позовній заяві, що розглядається, мова йде про різні проміжки часу та про дещо різні виплати. Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення різниці між фактично виплаченою сумою та сумою коштів, яку він мав отримати в ході виконання ним нижче оплачуваної роботи, яка, згідно наданих позивачем розрахунків, складає 24911,70 грн. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, при здійсненні розрахунків позивач виходив з індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих йому пенсійним фондом України (а.с. 9). Відповідач по справі, окрім копій судових рішень, прийнятих судами різних інстанцій за зверненнями [PERSON] та копій платіжних доручень про сплату податків та зборів, не надав до суду жодного доказу, який би спростовував факти, та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог. Так, з копій платіжних доручень вбачається, що відповідачем на рахунок СДПІ ОВЛ у м. Харкові МГУ Міндоходів перераховувались суми податків та зборів по справі №643/2001/15-ц. Разом із тим, позивач в своєму позові та під час розгляду справі в судових засіданнях не заперечував того факту, що на виконання раніше ухвалених судових рішень відповідач здійснював на його користь певні виплати, але виконав рішення суду про поновлення його на роботі із затримкою - лише 19.11.2014 року, не сплативши за проміжок часу 22.04.2014 року по 18.11.2014 року середній заробіток. Спростування вказаного факту від представника відповідача за час розгляду справи до суду не надійшло. Не надано представником відповідача до суду і відомостей про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача у вказаний період часу. Посилання представника відповідача на велику кількість судових спорів між [PERSON] та ДП «Завод «Електроважмаш», більшість з яких ухвалено на користь позивача - повністю або частково, свідчить перш за все, на думку суду, - про систематичне порушення відповідачем трудових прав [PERSON] В звязку із викладеним, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на його користь заборгованої різниці по заробітній платі в загальній сумі 24911,70 грн. за період часу з 22.04.2014 року по 18.11.2014 року, за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Ст.117 ч.1 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст 116 КЗпП України і при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Крім того, суд вважає, що сам факт затримки у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення за період з 22 квітня 2014 року по 18.11.2014 року, свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, але, виходячи з обставин спричинення шкоди, принципів розумності і справедливості, суд вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який підлягає стягненню з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь\~ [PERSON]\~ складає суму у розмірі 2000,00 грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп.

Outcome: partial