Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач 28.04.2014 року звернувся до суду з цим позовом та просив постановити рішення, яким стягнути на його користь з боржника в/ч [NUMBER] , який прострочив виплату грошового зобов`язання за рішенням суду від 27.11.2001 року інфляційні втрати в розмірі 3845,24 грн. та три відсотки річних в розмірі 637,33 грн. Також просив видати виконавчий лист на стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми. В обґрунтування позову зазначає, що вказаним рішенням суду стягнуто на його користь з в/ч [NUMBER] компенсацію за речове майно в розмірі 2124,44 грн. та видано виконавчий лист. За стягненням вказаної суми позивач звертався до посадових осіб в/ч [NUMBER] , однак отримав відповідь, що коштів на виплату немає. В подальшому звертався до виконавчої служби, але виконавчий лист неодноразово був повернений у зв`язку з відсутністю коштів на відповідному рахунку боржника. З набранням чинності ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивач звернувся з вимогою про виконання рішення до управління ДКС і також отримав відмову. Оскільки за рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти і такий обов`язок є по суті грошовим, а рішення боржником не виконується, тому є підстави для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України і відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В заяві від 24.03.2015 року позивач збільшив позовні вимоги і просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 5735,99 грн. та три відсотки річних у розмірі 828,53 грн. Також просив стягнути моральну шкоду, спричинену довготривалим невиконанням судового рішення у розмірі 60 000 грн. В судовому засіданні 22.05.2015 року позивач знову подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій не змінив підстави та предмет позову, але обрахував інфляційні витрати станом 01.05.2015 року у розмірі 7790,32 грн. Інфляційні виплати, три відсотки річних та моральну шкоду просив стягнути з військової частини польова пошта [NUMBER] , оскільки в/ч [NUMBER] змінила назву. Уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнала повністю. Просила відмовити за безпідставністю вимог надала письмові заперечення. Також заявила клопотання про застосування наслідків сплину позовної давності. Військовий прокурор, який вступив у справу на стороні військової частини з метою захисту інтересів держави, в судовому засіданні також позов не визнав повністю. Просив відмовити за безпідставністю. Представник управління ДКС також наполягав на відмові у задоволенні позову, оскільки дії казначейства по поверненню виконавчого документу відповідали вимогам закону. Представник відділу ДВС в судове засідання не прибув. В заяві просили судове засідання провести без присутності їх представника. При вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Рішенням Новоград-Волинського міського суду Житомирської області по справі № 2-3506 від 27.11.2001 року стягнуто з в/ч [NUMBER] на користь [PERSON] грошову компенсацію за речове майно у розмірі 2124,44 грн. та видано виконавчий лист (а.с. 7). Згідно витягу з наказу № 419 від 30.04.2014 року військовій частині [NUMBER] на особливий період надано умовне найменування «Військова частина польова пошта [NUMBER] ». 12.06.2014 року за вказаним позовом Новоград-Волинським міськрайонним судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02.09.2014 року. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.01.2015 року зазначені рішення суду скасовані, а справа передана на новий розгляд суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи колегія суддів ВСС України прийшла до висновку, що відповідач повинен був сплатити на користь позивача компенсацію за речове майно в розмірі 2124,44 грн., тому таке правовідношення слід вважати грошовим зобов`язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. На підставі зазначеного вище суд вважає мотивованими вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання рішення суду. Також суд погоджується із розрахунком позивача зазначених сум, оскільки рішення суду № 2-3506 від 27.11.2001 року набрало законної сили 27.12.2001 року, а вказане рішення суду постановлене 22.05.2015 року, тому позивач обґрунтовано вирахував інфляційні витрати за період з 01.01.2002 року до 01.05.2015 року, а три відсотки річних за 13 років. Крім того, за змістом\~ ст. 23 ЦК України\~ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі, зокрема, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, якщо інше не встановлено законом. Про наявність моральної шкоди, тобто втрат немайнового характеру для позивача в даному випадку свідчить той факт, що позивач понад 13 років нервувався неправомірними діями військової частини, змушений звертатися до військової частини, до виконавчої та казначейської служби з приводу виконання рішення суду, був схвильований тим фактом, що рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, не виконується протягом такого періоду часу. Оскільки військова частина в добровільному порядку не виконала грошове зобов"язання, позивач звертався до належних установ з приводу його примусового виконання, тому суд приходить до переконання, що бездіяльність відповідача є неправомірною, а між вказаною немайновою шкодою та протиправною бездіяльністю наявний прямий причинний зв`язок. Тобто, судом встановлені загальні підстави цивільно-правової відповідальності, тому суд зобов`язує винну сторону відшкодувати моральну шкоду. Беручи до уваги наведені факти, залежно від характеру та обсягу переживань позивача, зважаючи на його літній вік та незадовільний стан здоров`я, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд визначає достатнім і необхідним розмір моральної шкоди 10 000 грн. Підстав для задоволення клопотання представника відповідача про застосування до спору наслідків пропуску строку позовної давності судом не встановлено, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент розгляду справи борг за рішенням суду від 27.11.2001 року перед позивачем не погашений, тому порушення прав позивача є триваючим. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial