Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач 26.10.2016 року звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, зазначаючи, що в період шлюбу, ними було набуто у власність спільне майно: двокімнатна квартира [ADDRESS]. [PERSON] просив поділити спільне сумісне майно, а саме: виділивши йому у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS]. У судове засідання з'явився представник позивача, позовні вимоги та їх обґрунтування підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача також з'явився, однак позовні вимоги та їх обґрунтування не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; крім того подала до суду письмові заперечення на позов.. Суд, заслухавши учасників процесу, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2002 року, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29.10.2013 року (а.с.8). Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 14.07.2004 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.6-7), яку вона набула на підставі інвестиційного контракту № 36304, укладеного між [PERSON] та АТ ХК «Київміськбуд» в особі АКБ «АРКАДА» про інвестування у житлове будівництво квартири № [ADDRESS], якій був підписаний 25.11.2002 року (а.с.46-48). Крім того, 25.11.2002 року батько відповідача - [PERSON] підписав фінансове доручення про те, що він зобов'язується безперебійно фінансувати будівництво вищезгаданої квартири, за рахунок своїх власних коштів (а.с.50). Вказане майно було набуте за власні кошти відповідача та її батьків до реєстрації шлюбу між сторонами, із заявою про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу позивач до суду не звертався. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів». Водночас, судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач приймав участь у сплаті грошових коштів для придбання зазначеної квартири і жодних інших коштів не було використано. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] (подруга відповідача з дитинства) показала, що їй відомо, що батько відповідача був заможною людиною, і що саме він вкладав гроші у спірну квартиру. Свідок [PERSON] (батько відповідача) показав, що з 1991 року по 2001 рік він був директором підприємства, мав художню галерею, де продава картини, організовував виставки за кордоном; мав квартиру на Оболоні. Коли дізнався, що його дочка [PERSON]. вагітна, вирішив продати квартиру на Оболоні, це було у березні 2003 року. На гроші з продажу квартири на Оболоні, купили дві квартири: собі та дочці, оскільки позивач постійного місця проживання не мав та жив в орендованій квартирі. Облаштовував квартиру позивач, однак грошових коштів на придбання квартири позивач свідку не давав. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені засобами доказування, а тому позов необхідно відхилити, оскільки позивачем суду не доведено обставин, що мають істотне значення, зокрема того, що відповідач брав участь у оплаті коштів за спірну квартиру та що вказана квартира була придбана сторонами у період шлюбу. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed