Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

В лютому 2014 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення його колишньої дружини [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач мотивував тим, що після розлучення, на утриманні та вихованні відповідачки залишилися дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], але мати ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а саме не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, навчання, не займається підготовкою дітей до самостійного життя , не спілкується з ними в необхідному для їх нормального самоусвідомлення об'ємі, не виявляє інтересу до дітей, до їх внутрішнього світу. Позивач вказує, що виключно він займається прибиранням будинку, пранням білизни та готуванням їжі, а відповідач навпаки створює постійний безлад в будинку, не забезпечує належних умов проживання дітей, не створює належного догляду за дітьми, не працює, зловживає спиртними напоями, по декілька діб не ночує вдома, а повернувшись додому лише відсипається. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено [PERSON], [INFO] батьківських прав стосовно її малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 березня 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно не прийняв до уваги рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2011 року, на підставі якого шлюб між сторонами було розірвано, оскільки причиною її звернення до суду з даним позовом було не бажання [PERSON] утримувати сім'ю, постійне моральне та фізичне приниження її та дітей, систематичне знущався над її дитиною від першого шлюбу. Зазначає, що позбавивши її батьківських права та передавши доньку [PERSON] колишньому чоловіку [PERSON], суд першої інстанції проігнорував вимоги Конвенції про права дитини, норми Сімейного законодавства України та конституційні права дитини. На думку апелянта, позбавляючи її батьківських прав позивач має на меті виселити останню з будинку. Апелянт зазначає, що дійсно співробітники служби у справах дітей один раз на запрошення її колишнього чоловіка відвідали їх будинок, після обстеження будинку ніяких документів про неналежне утримання приміщень, неналежну санітарно-гігієнічну обстановку складено не було, оскільки в будинку був порядок. Натомість до матеріалів справи був доданий акт обстеження будинку та чотири інформації про відвідування сім'ї з негативними висновками. Зазначає, що про наявність даних документів довідалася вперше в суді та зазначає, що останні виготовлені на замовлення її колишнього чоловіка, оскільки на них відсутній її підпис про ознайомлення з даними документами. Зауважує, що посилання суду першої інстанції на те, що [PERSON] зводив дитину до лікарні та на заняття з англійської мови, коли вона була зайнята на роботі, виходячи з вимог Конвенції про права дитини є не заслуга, а обов'язок батька. Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно трактована відповідь Прилуцького міськрайонного центу соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 5 листопада 2013 року, з якої на його думку вбачається, що її сім'я знаходиться у складних життєвих обставинах і їй пропонувалась допомога у вирішенні проблем. Дійсно, вона у жовтні 2013 року зверталась до Прилуцької міжрайонної прокуратури з заявою про постійне моральне та фізичне страждання її та дітей, систематичне знущання [PERSON] над її дитиною від першого шлюбу, однак з боку прокуратури ніяких заходів впливу на нього не було застосовано та передано її звернення до органу, який некомпетентний вирішувати ці проблеми. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. По справі встановлено, що з 26 липня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.8). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9). Дочка [PERSON] залишилася на вихованні та утриманні відповідачки. Відповідно до довідки Комітету самоорганізації населення мікрорайону № 1 Прилуцької міської ради про склад сім'ї, сторони проживають разом та зареєстровані із малолітніми дітьми (дочка [PERSON] та син відповідачки від першого шлюбу - [PERSON], [INFO]) у будинку [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до висновку орану опіки та піклування Прилуцької міської ради від 30.01.2014 відповідачку [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON] [INFO], оскільки це не суперечитиме інтересам дитини. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається підготовкою дитини до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, а отже позбавлення її батьківських прав повністю відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у випадках їх винної поведінки: ухилення від виконання обов'язків по вихованню дітей, або зловживання своїми батьківськими правами, або жорстокого поводження з дітьми, або шкідливого впливу на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони, маючи реальну можливість, свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Проте, судом першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-213 ЦПК України, не було з'ясовано: які безспірні докази свідчать про ухилення відповідачкою від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідачки у свідомому нехтуванні своїми обов'язками. З'ясування цих обставин справи має істотне значення для правильного вирішення справи. З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що питання ставлення [PERSON] до дочки у повному обсязі не з'ясовувалось і не досліджувалось, зокрема судом першої інстанції не були взяті до уваги показання свідків зі сторони відповідача, які зокрема зазначили, що спиртними напоями відповідачка не зловживає, здійснює належний догляд за дітьми, готує їм їжу, прибирає в кімнаті, цікавиться їхнім навчанням, відвідує батьківські збори, постійно піклується про дітей, діти їй довіряють. Висновок органу опіки та піклування Прилуцької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав не обґрунтований ніякими конкретними обставинами, поверховий, не містить посилань на поведінку матері дитини, причини, за яких спілкування дитини з матір'ю є неможливим і може лише зашкодити дитині. Посилання органу опіки та піклування про вжиття заходів до відповідача за ухилення від виконання батьківських обов'язків взагалі нічим не підтверджені. Згідно характеристики Прилуцької загальноосвітньої школи [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторони: постійно цікавиться навчанням своїх дітей та їх шкільним життям, регулярно відвідує батьківські збори, підтримує телефонний зв'язок з класним керівником, співпрацює з батьківським комітетом, комунікабельна в спілкуванні з педагогами та батьками, толерантна, адекватно реагує на зауваження педагогів (а.с.36). Не містять матеріали справи і доказів того, що відповідачка веде нездоровий спосіб життя, зловживає спиртними напоями, що дочка [PERSON] не отримують належної медичної допомоги. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вихованням дочки [PERSON] відповідачка займається виходячи зі своїх здібностей і фінансових можливостей, а наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідачки від виховання дітей, оскільки зібрані докази не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов'язками. Апеляційний суд приймає до уваги , що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Що стосується висновку органу опіки та піклування, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 6 статті 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування. Вказаний висновок є рекомендаційним, і суд може ухвалити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про позбавлення [PERSON] батьківських прав, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: approved