Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв . [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказана квартира належить їй на праві власності. В спірній квартирі зареєстрований також відповідач, однак останній в ній не проживає, не сплачує комунальні платежі, не доглядає за квартирою. 18.02.2019 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 26.03.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідачем не подано до суду відзив на позовну заяву. Клопотань, заяв від учасників справи до суду не надходило. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому, не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. . Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Представник третьої особи - Деснянського районного відділу ДМС України в м. Києві в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, а саме факт не проживання відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад року. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що позивач не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення позивачів та третьої особи, а також покази свідків, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право власності від 22.11.2004 р. кв. [ADDRESS] на праві власності належить позивачу. Згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання відповідач зареєстрований в вказаній квартирі. У відповідності до Актів від 06.02.2018 р. та 22.01.2019р. відповідач не проживає в спірній квартирі з 2006 р. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі. Вище викладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин понад рік. Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад рік з поважних причин. Він виїхав із спірної квартири добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача та інших осіб відповідачу не чинилося, зокрема доказів зазначеного суду не надано. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованим в ній, перешкоджає позивачам в користуванні власністю. Відповідач не скористалась своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174,191 ЦПК України та не подав суду відзив на вимоги позивача та доказів на їх спростування. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби.

Outcome: approved