Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.06.2003 позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 06.10.2014 Києво-Святошинським районним судом Київської області розірвано шлюб між сторонами. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2014 стягнуто на користь позивачки кошти в розмірі 320 835 грн. 87 коп. 13.03.2015 відділом державної виконавчої служби Києво- Святошинського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 320 835 грн.87 коп. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2015 було вирішено питання про зупинення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 17.02.2015. Згідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2014 та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17.02.2015 залишено без змін. Після цього, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Данилишин П.Б. 19.08.2015 року виніс постанову про арешт нерухомого майна відповідача [PERSON] 10.08.2015 відповідач [PERSON] з метою ухилення від примусового повернення боргу у відповідності до рішення суду здійснив продаж земельної ділянки, площею 0,0610 га, яка розташована на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради в садовому товаристві «Чайка-2». Позивачка зазначає, що ще з жовтня 2000 року відповідач [PERSON] став проживати разом з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу у її квартирі [ADDRESS]. Разом вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. У відповідності до рішення П-Борщагівської сільської ради від 22.10.1999 позивачці була передана у приватну власність для ведення садівництва земельна ділянка площею 0,0638 га., яка розташована на території П-Борщагівської с/ради с/т «Чайка-2». Вказує, що на вказаній земельній ділянці перебувала будівля, так як нею сім'я позивача користувалась з 1991 року. Вказана будівля представляла собою більш господарчу споруду і не була пристосована для постійного проживання в ній. Коли в 2002 року відповідачу стало відомо, що поруч з ділянкою позивачки садовому товаристві «Чайка-2» продається сусідня земельна ділянка, то відповідач запропонував її придбати з тією метою, щоб в подальшому побудувати на ній житловий будинок для сумісного проживання в ньому з позивачкою, так як вони проживали в однокімнатній квартирі останньої, були некомфортні умови проживання. Так як вже мала земельну ділянку з будівлею, довіряла відповідачу, тому що вона вважала його членом своєї сім'ї, то ними спільно з відповідачем було прийнято рішення цю земельну ділянку оформлювати у власність саме на відповідача. У відповідності до договору купівлі-продажу від 03.09.2002 відповідач купив земельну ділянку, площею 0,061 га. ( кадастровий номер [NUMBER] ), розташовану на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Чайка-2». Після одруження з відповідачем на земельній ділянці, яку було оформлено на останнього, сторони розпочали будівництво житлового будинку для подальшого спільного проживання. Поступово було зведено саму будівлю, встановлено вікна та двері. В 2004 році до новоствореної будівлі було підведено водо-, газо-та електропостачання. Після цього, 2004 року, позивачка разом з відповідачем розпочали постійне проживання в зазначеному будинку. До розлучення, вони спільно продовжували добудовувати будинок. Як зазначає позивач, після розлучення, відповідач в добровільному порядку відмовляється здійснити поділ спільно нажитого майна і відчужив спірне майно на користь третьої особи - своєї співмешканки, не отримавши на це письмової згоди позивачки. До укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем, під час їх спільного проживання однією сім'єю, за кошти спільного бюджету, шляхом купівлі-продажу, було придбано земельну ділянку, площею 0,061 га. ( кадастровий номер [NUMBER] ), розташовану на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Чайка-2», яку було оформлено на відповідача Позивачка спільно проживала з відповідачем однією сім'єю в період часу з жовтня 2000 до 14.06.2003, тобто до офіційної реєстрації шлюбу з останнім, а тому вважає, що має право на все майно, яке було набуте відповідачем під час їхнього спільного проживання на праві спільної сумісної власності. Тому, земельна ділянка, площею 0,061 га. ( кадастровий номер [NUMBER]) в [ADDRESS], на думку позивачки, є об'єктом сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Позивачка вказує, що саме після офіційного одруження, стороно разом за власні кошти здійснювали будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка юридично перебувала у власності останнього. Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу позивачка зазначає, що вже після розлучення, маючи боргові зобов'язання ( у відповідності до рішення суду ) перед позивачкою, та усвідомлюючи те, що спірна земельна ділянка з об'єктом незавершеного будівництва можуть бути визнані об'єктами сумісної власності подружжя, продав вказану земельну ділянку. На думку позивачки, договір купівлі-продажу, укладений 10.08.2015 між відповідачем. та відповідачкою [PERSON], був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину - договору купівлі- продажу будинку незавершеного будівництва, який розташований на спірній земельній ділянці і будівництво якого проводилось без належно затвердженого проекту і архітектурно-будівельного паспорту, вслід чого така споруда є об'єктом самочинного незавершеного будівництва. Тому просила суд: - встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2000 року по 14 червня 2003 року, без реєстрації шлюбу. - визнати земельну ділянку, площею 0,061 га. ( кадастровий номер [NUMBER]), розташовану в [ADDRESS] - об'єктом сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. - визнати об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,061 га. ( кадастровий номер [NUMBER]) в [ADDRESS] - об'єктом сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. - визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,061 га., від 10.08.2015 року, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. - недійсним. -cтягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 826.82 ( вісімсот двадцять шість) гривень 42 коп. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Пояснив, що позивач [PERSON] спільно проживала з відповідачем [PERSON] однією сім'єю в період часу з жовтня 2000 року до 14 червня 2003 року, тобто до офіційної реєстрації шлюбу з останнім, а тому має право на все майно, яке було набуте відповідачем [PERSON] під час їхнього спільного проживання на праві спільної сумісної власності. Саме після офіційного одруження, позивач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] за власні кошти здійснювали будівництво житлового будинку на території земельної ділянки, яка юридично перебувала у власності останнього.Не дивлячись на те, що будинок було збудовано повністю, він був пристосований для постійного в ньому проживання, відповідач [PERSON] умисно з власних міркувань, на думку позивача, не здійснював його документальне оформлення у встановленому Законом порядку. Вже після розлучення, маючи боргові зобов'язання ( у відповідності до рішення суду ) перед позивачем [PERSON], та усвідомлюючи те, що спірна земельна ділянка з об'єктом незавершеного будівництва можуть бути визнані об'єктами сумісної власності подружжя, здійснив шляхом продажу відчуження вказаної земельної ділянки. Даний договір купівлі-продажу, укладений 10.08.2015 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], на думку позивача, був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину - договору купівлі- продажу будинку незавершеного будівництва, який розташований на спірній земельній ділянці і будівництво якого проводилось без належно затвердженого проекту і архітектурно-будівельного паспорту, вслід чого така споруда є об'єктом самочинного незавершеного будівництва. Даний договір представник позивача просив вважати недійсним, як удаваний правочин, і таким, що порушує інтереси держави в сфері відносин, пов'язаних з нерухомим майном, що підлягає спеціальній державній реєстрації відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Представник відповідача [PERSON] вважав, що позов не підлягає задоволенню, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У своєму відзиві представник відповідача-1 [PERSON] зазначив, що твердження позивача стосовно спільного проживання позивача та відповідача-1 . з жовтня 2000 року по 14 червня 2003 року, без реєстрації шлюбу не відповідають дійсності, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та суперечать доказам, наданим Відповідачем-1.У цей період, зі слів представника відповідача, [PERSON] разом із своєю тодішньою дружиною, [PERSON] та дочкою, [PERSON], проживав по сусідству з Позивачкою, за адресою: [ADDRESS]. Зазначене підтверджується, зокрема, відомостями договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки від 03.09.2002 р., копія якого була долучена до матеріалів справи Позивачкою. Місцем проживання [PERSON] в цьому договорі вказана саме ця адреса (кв. [ADDRESS]). Крім того, це підтверджується даними паспорту Відповідача-1, з якого слідує, що в квартирі [ADDRESS] він почав проживати лише з 26.11.2003 р. В період до березня 2003 року [PERSON] був одружений та проживав разом із своєю колишньою дружиною, [PERSON]. Від цього шлюбу у [PERSON] залишилась дочка, [PERSON], [INFO]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 19.12.1992 року та розірвано лише 22.03.2003 р., що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу, долученим Відповідачем-1 до матеріалів справи. Водночас, на думку представника відповідача, Позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на зворотне, а саме на те, що Відповідач-1 нібито проживав разом з нею. Таким чином, у період з жовтня 2000 до 03.09.2012 (дата придбання Спірної земельної ділянки) [PERSON] проживав за іншою адресою, з іншою дружиною та зі своєю дитиною, а тому твердження Позивачки про те, що вона нібито в цей період проживала з Відповідачем-1 однією сім'єю, а тому має право, яке було набуте останнім в цей період, не відповідає дійсності. Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним представник відповідача зазначив, що Спірна земельна ділянка була придбана Відповідачем-1 за рахунок коштів, що були розміщені ним на депозитному рахунку № 23.1612.0, відкритому в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» (на той час - ВАТ «Банк Аваль»). Зазначене підтверджується копією виписки по вкладу [NUMBER] за період з 01.01.2000 по 28.04.2016, наданої ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» Відповідачу-1 29.04.2016 року, що була долучена до матеріалів справи Відповідачем-1. Відповідно до вказаної виписки в день укладення договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки, 03 вересня 2002 року, Відповідач-1 зняв зі свого депозитного рахунку грошову суму у розмірі 2 306,91 доларів США, Як слідує з інформації, наявної в мережі Інтернет (принт-скріни відповідних Інтернет-сторінок додаються), станом на 03.09.2002 року офіційний курс гривні до долара США становив 532,93 грн. за 100 доларів США. Відтак, станом на 03.09.2002 р. гривневий еквівалент коштів, знятих [PERSON] з депозитного рахунку, за офіційним курсом НБУ, складав 12 294,21 грн. У відповідності до п. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.09.2002, продаж цей вчинено за суму 4 600 грн. (чотири тисячі шістсот грн.). Ці кошти [PERSON] одержала від покупця [PERSON] повністю до підписання цього договору. Отже, розміру коштів, знятих [PERSON] з власного депозитного рахунку в день укладення договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки, було цілком достатньо для придбання Спірної земельної ділянки, що свідчить про те, що ця ділянка була придбана виключно за рахунок цих коштів. З вимог Позивачки про визнання факту проживання однією сім'єю з [PERSON] випливає також її вимога визнати спірну земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Однак такі її вимоги та їх обгрунтування, виходячи з вищенаведених фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, не відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Як було зазначено вище, до 22.03.2003 [PERSON] був одружений з [PERSON] та разом з нею та дочкою [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS]. Саме вони на той момент були подружжям та сім'єю відповідно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Причини її неявки в судове засідання суду невідомі. Третя особа Приватний нотаріус Секістова Тетяна Іванівна в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду свої пояснення, в яких просила розглядати справу за її відсутності, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Так, позивачка стверджує, що ще з жовтня 2000 року відповідач [PERSON] став проживати разом з позивачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у її квартирі [ADDRESS]. Разом вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та планували своє майбутнє. На підтвердження цього факту позивачка посилається на покази свідків. Свідок позивача [PERSON] зазначила, що позивачка має спільне майно з відповідачем-1, вони більше 20 років прожили разом, придбали земельну ділянку, провели світло, це був фінський будинок, придбали земельну ділянку, на якій будували будинок приблизно в той самий час, коли одружились. На купівлю брали в неї кошти в борг в розмірі 3500 тис. доларів США. Будували будинок саме в період шлюбу, пізніше почали там проживати разом. Свідок є родичкою позивачки, зустрічались періодично на весіллях, ювілеях. З 1998 року знає їх разом, оскільки того року вони вже відвідували весілля її дітей як сім'я. Свідок позивача [PERSON] зазначила, що позивачка є її подругою з народження. Разом позивач та відповідач-1 проживали десь з 1997 року, в шлюбі - з 2003 року. Вони разом придбали земельну ділянку з сарайчиком, разом все переробляли і добудовували віранду будинку десь у 2004 році.Вони там проживали спільно десь з 2004 року. До придбання ними земельної ділянки на тому місці жити було неможливо, жили там вони разом вже після того, як добудували будинок.Бачила їх постійно, [PERSON] та [PERSON] були її сусідами. Свідок відповідача [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] з 1997 року, разом працювали, підтримують відносини, часто зустрічаються, був кілька разів у нього вдома. Бачив в нього вдома його дружину [PERSON] та дитину, [PERSON] не бачив. Заробляв відповідач-1 добре, у 2002 році придбав земельну ділянку, на най був ще якийсь будинок, він щось привозив туди будівельні матеріали, щось добудовував там. Останній раз бачив будинок десь в 2015 році. Ремонт будинку вже не проводив, опалення є, зовні будинок такий самий, як раніше. Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом ) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Покази допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджують і не спростовують факт постійного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Пояснення свідків позивачки, суд оцінює критично, оскільки дані свідки є родичами, та одна з них, зокрема, близькою подругою позивачки, при цьому жодних належних доказів спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] суду не надано, а покази надано у формі суб'єктивних оціночних суджень самих свідків, без будь-яких належних підтверджень Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). За положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Таким чином, правовий режим «спільного майна подружжя» та «спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу», може бути аналогічним, але не тотожним. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у таких відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. У даній справі вимога позивача про встановлення факту сумісного проживання з відповідачем [PERSON] повязана з визнанням права власності на спірну земельну ділянку. Оскільки [PERSON] повністю заперечує факт сумісного проживання з [PERSON], та враховуючи зміст позовних вимог, позивачка зобов'язана належними та допустимими доказами довести не лише факт сумісного використання земельної ділянки, а комплексний факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, в період з жовтня 2000 року по 14 червня 2003 року, (що є частиною позовних вимог). Встановлення такого факту можливо лише у випадку, коли сторони протягом усього спірного періоду вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Суду не надано доказів на підтвердження таких стосунків між [PERSON] та [PERSON] упродовж усього зазначеного позивачем строку (з жовтня 2000 року по 14 червня 2003 року,). В період до березня 2003 року [PERSON] був одружений та проживав разом із своєю колишньою дружиною, [PERSON]. Від цього шлюбу у [PERSON] залишилась дочка, [PERSON], [INFO]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 19.12.1992 та розірвано лише 22.03.2003, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу, долученим Відповідачем-1 до матеріалів справи. Водночас, Позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на зворотне, а саме на те, що Відповідач-1 нібито проживав разом з нею. У позовній заяві Позивачка також стверджує, що ще до укладення шлюбу між Позивачкою та Відповідачем-1, під час їх спільного проживання однією сім'єю, за кошти спільного бюджету, шляхом купівлі-продажу, було придбано земельну ділянку, площею 0,061 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Чайка-2», яку було оформлено на відповідача [PERSON] При цьому вона стверджує, що оскільки вона вже мала на своєму балансі земельну ділянку з будівлею, а у неї до [PERSON] було повністю довірливе відношення, тому що вона вважала його членом своєї сім'ї, то нею спільно з [PERSON] нібито було прийнято рішення новопридбану земельну ділянку оформлювати у власність саме на відповідача [PERSON] Однак зазначені твердження суперечать обставинам реальної дійсності та положенням чинного законодавства. Спірна земельна ділянка була придбана Відповідачем-1 за рахунок коштів, що були розміщені ним на депозитному рахунку [NUMBER], відкритому в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» (на той час - ВАТ «Банк Аваль»). Зазначене підтверджується копією виписки по вкладу [NUMBER] за період з 01.01.2000 по 28.04.2016, наданої ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» Відповідачу-1 29.04.2016, що наявна в матеріалах справи. Відповідно до вказаної виписки в день укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, 03.09.2002, Відповідач-1 зняв зі свого депозитного рахунку грошову суму у розмірі 2 306,91 доларів США, Відтак, станом на 03.09.2002 гривневий еквівалент коштів, знятих [PERSON] з депозитного рахунку, за офіційним курсом НБУ, складав 12 294,21 грн. У відповідності до п. 3 договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки від 03.09.2002, продаж цей вчинено за суму 4 600 грн. (чотири тисячі шістсот грн.). Ці кошти [PERSON] одержала від покупця [PERSON] повністю до підписання цього договору. Отже, розміру коштів, знятих [PERSON] з власного депозитного рахунку в день укладення договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки, було цілком достатньо для придбання Спірної земельної ділянки, що свідчить про те, що ця ділянка була придбана виключно за рахунок цих коштів. Водночас, Позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що Спірна земельна ділянка могла бути придбана за рахунок коштів, що належали їй. За таких умов твердження Позивачки про те, що спірна земельна ділянка була придбана за кошти спільного бюджету [PERSON] та [PERSON] не доводяться доказами, зібраними у справі. Суд вважає безпідставними твердження Позивачки відносно того, що Спірна земельна ділянка була придбана на ім'я [PERSON] , оскільки у [PERSON] вже була земельна ділянка. Ця обставина не є перешкодою для придбання спірної земельної ділянки, оскільки чинне законодавство України не обмежує осіб у можливості володіти двома та більше ділянками, придбаними у встановленому законодавством порядку за договорами купівлі-продажу. Аналогічно немає обмежень щодо приватизації однієї земельної ділянки в межах встановлених законодавством норм та набуття іншої земельної ділянки у власність за договором купівлі-продажу. Тому суд вважає, що вимога позивачки про визнання спільною власністю не підлягає до задоволення. До 22.03.2003 [PERSON] був одружений з [PERSON] та разом з нею та дочкою [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS]. Саме вони на той момент були подружжям та сім'єю відповідно до чинного законодавства України. У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про власність», чинного в 2000-2003 роках, на яку посилається представник Позивача, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. На це ж звертав увагу і Верховний Суд України у п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 № 16, вказуючи на спори про поділ майна, осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі. Відтак, оскільки [PERSON] не була членом сім'ї [PERSON] (доказів зворотного не надано), то посилання Позивача на положення ст. 17 Закону України «Про власність» є безпідставними. Крім того, Позивачка не надала доказів того, що вона своєю працею та/або коштами приймала участь у придбанні Спірної земельної ділянки, що відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про власність» також є однією з необхідних підстав для визнання такої ділянки спільною сумісною власністю. Позивачка, серед іншого, стверджує, що вже після одруження з [PERSON] на Спірній земельній ділянці, Позивачка та Відповідач-1 розпочали будівництво житлового будинку для подальшого спільного проживання. Поступово було зведено саму будівлю, встановлено вікна та двері. В 2004 році до новоствореної будівлі було підведено водо-, газо- та електропостачання. Вже після цього, в тому ж 2004 році, [PERSON] разом з [PERSON] нібито розпочали постійне проживання в зазначеному будинку. Весь цей час, до розлучення, вони спільно продовжували добудовувати будинок При цьому, як вказує Позивачка, не дивлячись на те, що будинок було збудовано повністю, він був пристосований для постійного в ньому проживання, [PERSON] умисно, з власних міркувань, не здійснював його документальне оформлення у встановленому Законом порядку. Тому, Позивачка просить суд визнати об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, розташований на Спірній земельній ділянці об'єктом сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Однак Позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження того, що об'єкт незавершеного будівництва дійсно розташований на Спірній земельній ділянці, і що він був споруджений в період шлюбу (а не після його розірвання). Між тим, наявні в матеріалах справи докази (зокрема, договір купівлі- продажу Спірної земельної ділянки від 10.08.2015 року) свідчать про те, що в період до 10.08.2015 року жодного об'єкту незавершеного будівництва на Спірній земельній ділянці не було. Також не надано жодних доказів на підтвердження того, що який-небудь об'єкт на Спірній земельній ділянці зареєстровано як об'єкт незавершеного будівництва. Між тим, у відповідності до ч. З ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог суд має відмовити. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вимоги Позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу Спірної земельної ділянки від 10.08.2015 р., ґрунтуються на тому, що даний договір, на думку Позивачки, було укладено був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку незавершеного будівництва, який розташований на спірній земельній ділянці і будівництво якого проводилось без належно затвердженого проекту і архітектурно-будівельного паспорту, вслід чого така споруда є об'єктом самочинного незавершеного будівництва. Даний договір, на думку представника Позивачки, слід вважати недійсним, як удаваний правочин, і таким, що порушує інтереси держави в сфері відносин, пов'язаних з нерухомим майном, що підлягає спеціальній державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Однак такі твердження та вимоги Позивачки також не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці дійсно споруджено об'єкт незавершеного будівництва, ступінь його готовності, тощо. Також не було надано жодних доказів на підтвердження того, що такий об'єкт (якщо він існує) було споруджено без затвердженого проекту і архітектурно- будівельного паспорту, як стверджує Позивачка і, відтак, що він є об'єктом самочинного будівництва. Крім того, представник Позивачки визначив, різні підстави вимоги,а саме на підставі яких саме норм цивільного права він вважає договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним: положення ст. 228 ЦК України (правочин, що порушує публічний порядок) чи положення ст. 235 ЦК України (фіктивний правочин). У позовній заяві представник Позивача робить посилання на обидві норми, незважаючи на те, що законом визначені різні підстави для їх застосування та різні правові наслідки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, про необхідність відмови у позові. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 21, 36, 74, СК України, ст.ст. 6, 15, 16 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", та

Outcome: dismissed