Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Тарутинської селищної ради Одеської області та Тарутинського відділення Арцизької ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області про встановлення факту подружжя, родинних відносин, належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно. Позивач в судове засідання не з'явився, на розгляд суду від нього надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність. На позовних вимогах наполягає. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. На адресу суду від них надійшли заяви про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без їх участі, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України. В зв'язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Так, статтею 234 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, з матеріалів справи видно, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] 01 червня 1947 року зареєстрували шлюб у Юр'ївській сільській раді Тарутинського району Одеської області (а.с. 24). При обміні Радянських паспортів на паспорти громадян України прізвище матері позивача було записано як «[PERSON]». У зв'язку з розбіжностями в написані прізвищ його батьків, позивач просить суд встановити той факт, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною. Далі, [INFO] року народився позивач [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 08.09.1950 року «прізвище, ім'я, по батькові» його мати російською мовою вказано як «[PERSON]» (а.с.14 відповідно), тоді як у свідоцтві про її смерть серії [NUMBER] «прізвище, ім'я, по батькові» вказано як «[PERSON]» (а.с. 17 відповідно). Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Крім цього, батькам позивача на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Тарутинським агентством по приватизації житла від 12 квітня 1993 року на підставі розпорядження № 17 від 12 квітня 1993 року на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.19). Однак, надане позивачем Свідоцтво про право власності на житло від 12 квітня 1993 року не було зареєстроване на момент його придбання у відповідному органі БТІ, а тому воно право власності [PERSON] та [PERSON] не підтверджує. Також воно не відповідає вимогам законодавства, а саме в графі «прізвище, ім'я по-батькові» членів сім'ї зазначені лише прізвище та ініціали. Відповідно листа Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області № 517 від 30.06.2016 року внести виправлення у Свідоцтво про право власності на житло від 12 квітня 1993 року не є можливим (а.с. 27). Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд встановити факт належності правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на житло, виданого Тарутинським агентством по приватизації житла від 12 квітня 1993 року на підставі розпорядження № 17 від 12 квітня 1993 року власниками якого зазначені: "[PERSON] та члени його сім'ї [PERSON].» - [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року померла мати позивача [PERSON] (а.с. 17). 04 вересня 2014 року батько позивача [PERSON] склав на його ім'я заповіт (а.с. 15). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 18). Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. При зверненні до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, а саме на квартиру [ADDRESS], 1/2 частка якої належала [PERSON], а інша 1/2 частка його дружині [PERSON], яка померла [INFO] року, спадкоємцем якої фактично був батько позивача, але який спадкових справ на належну їй частку не оформив, позивачу було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом достовірно встановлено, що спадок відкрився в день смерті спадкодавця - [PERSON], тобто з [INFO] року. Згідно довідки Тарутинської селищної ради № 2371 від 07.07.2016 року [PERSON], яка померла [INFO] року на день смерті був зареєстрована і мешкала разом з чоловіком [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 25). Дана обставина підтверджує той факт, що [PERSON] фактично прийняв спадщину на 1/2 частки вищезгаданої квартири, але не оформив своїх спадкових прав. Відповідно довідки Тарутинської селищної ради № 2372 від 07.07.2016 року [PERSON], який помер [INFO] року на день смерті був зареєстрований і мешкав один за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 26). Відповідно рішення сесії Тарутинської селищної Ради Тарутинського району Одеської області № 3 від 15.04.1996 року, будинку під [ADDRESS] проведена нумерація та присвоєний номер 195 (а.с. 44). Враховуючи правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-137цс13 суд дійшов висновку, що момент набуття права власності на нерухоме майно на час отримання спадкодавцем Свідоцтва про право власності на житло не залежав від державної реєстрації цього права на майно позаяк правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. На даний час позивачем виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], загальною вартістю 84877 гривень (а.с.20-22). При зазначених обставинах суд вважає за можливе встановити факт подружжя батьків позивач,факт родинних відносин, факт належності правовстановлюючого документу та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved