Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

В липні 2021р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем; - залишити дітей на подальше проживання з їх матір`ю. В обґрунтування вимог зазначив, що 15.10.2011р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження сім"ї є неможливим. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідача в заяві від 19.11.2021р. просила розгляд справи здійснювати у її відсутність, вимоги позову підтримала та не заперечувала щодо їх задоволення. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.209 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.10.2011р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №2087 (а.с.3). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З урахуванням обставин справи, позицій сторін щодо недоцільності збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам [PERSON] та [PERSON] , що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.10-12). Зміст позовної заяви та заява відповідача свідчать про те, що сторонами досягнуто згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Згідно із вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Зі змістом ч.ч.1,2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В справі, що розглядається, сторони фактично дійшли згоди щодо того з ким із них будуть проживати малолітні діти, тому суд вважає можливим залишити дітей на подальше проживання з матір`ю. Зважаючи на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в поновму обсязі.

Outcome: approved