Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON], [INFO] та стягнення із [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина- [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що в період із 19.09.2009 по 15.02.2016 перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Від спільного проживання в них [INFO] народився син - [PERSON]. 15.02.2016 рішенням Заставнівського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач посилається на те, що на даний час вона із сином проживає в квартирі своїх батьків [ADDRESS]. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин відповідач участі в утриманні та вихованні сина не приймає. Жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не спілкується із ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач не відвідує сина ні вдома, а ні в садочку, вихованням сина займається вона та її батьки. Крім того, вона самостійно матеріально утримує сина, несе витрати на його харчування та перебування у дошкільному закладі. Постійного місця роботи не має, періодично виїжджає на заробітки за кордон, а тому змушена звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, обгрунтувала вищенаведеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не вказав, заяви про відкладення розгляду справи та відзиву до суду від нього не надходило. Про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, про що в справі свідчить його підпис в повідомленні про вручення поштового відправлення. Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Кострижівської селищної ради в судове засідання не з"явився. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків, зокрема, по вихованню своєї дитини, піклуванню про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, освіту. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено особи, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Зокрема, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Встановлено, що малолітній [PERSON] проживає з позивачкою [PERSON] в [ADDRESS], що вбачається із довідки Звенячинської сільської ради від 15.08.2018 та акту обстеження умов проживання від 15.08.2018 (а.с.11-12). Відповідач зареєстрований в [ADDRESS]. Тому позивачем, як особою з якою проживає дитина, правомірно пред'явлено позов до Заставнівського районного суду про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO]. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.05.2012, яке видане виконавчим комітетом Звенячинської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області (а.с.10) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітнього [PERSON] . Із копії рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15.02.2016 (а.с.9) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі із 19.09.2009. 15.02.2016 шлюб розірвано. Встановлено, що відповідач [PERSON] вихованням та утриманням сина не займається, не відвідує сина протягом тривалого часу ні по місцю проживання, а ні в дошкільному закладі; не спілкується з ним, не цікавиться його успішністю, не піклується про його здоров'я, фізичний та моральний розвиток, про створення належних умов для його проживання та виховання, не цікавиться його матеріальним забезпеченням. Зазначені обставини підтверджуються також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Зокрема, свідок [PERSON] вказала суду, що являється матір»ю позивача. Донька [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який працював електриком в м.Чернівці. В 2012 році в них народився син [PERSON] В 2014 році [PERSON] поїхав в Італію і протягом шести місяців дзвонив, передавав кошти. В подальшому фінансування із його сторони припинилося, а також стосунки із донькою теж були припинені. В 2016 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Починаючи із часу припинення сімейних відносин із донькою, відповідач не дзвонить до сина, матеріально не утримує, не передає передачі, не вітає із Днем народженням, не цікавиться його успіхами. В сім»ї розмови про батька не ведеться. Внук [PERSON] постійно спілкується із дідом та бабою ( батьками відповідача). Свідок [PERSON] вказала, що являється сусідкою позивача [PERSON], яку знає із самого народження. Відповідача знає з часу одруження із позивачем. Протягом чотирьох років відповідача не бачила, знає що він перебуває за межами України. Із сином позивача [PERSON] кожного дня спілкується, однак останній ніколи не згадує про батька, не хвастається, що тато йому щось придбав чи подарував. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 , яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть персональну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Оцінивши всі досліджені в судовому засіданні докази, судом встановлено, що відповідач не спілкується з сином, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та не відвідує його в будинку за місцем проживання та в дошкільному закладі, що в с.Звенячин Заставнівського району, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не підтримує матеріально. Така поведінка [PERSON] свідчить про те, що останній без поважних причин повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомо нехтує ними, що відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Згідно рішення виконавчого комітету Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області №14/5 від 28.12.2018 та висновку органу опіки та піклування Кострижівської селищної ради, вбачається за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.73-75). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] безпідставно ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку по вихованню сина [PERSON] його необхідно позбавити батьківських прав по відношенню до останнього. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.17 ч.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як було встановлено, відповідач [PERSON], починаючи із 2014 року утриманням сина [PERSON] не займається, дитина повністю перебуває на утриманні матері [PERSON] остання постійного місця роботи не має, періодично виїжджає на заробітки за кордон . Встановлено, що добровільної угоди про сплату аліментів сторонами не укладено, стягнення за виконавчими документами відсутні, інших неповнолітних дітей та непрацюючих осіб у відповідача на утриманні не має. [PERSON] є фізично здоровим чоловіком, має нерегулярні доходи, оскільки виїжджає на заробітки за межі України, що свідчить про те, що останній спроможний заробляти та сплачувати аліменти на утримання сина у встановленому судом розмірі. Утримання дитини є рівним обов'язком як матері, так і батька. За умовами, встановленими ч.1 ст. 3 Конвенції та ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого врахування інтересів дитини. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік»: для дітей віком від 6 до 18 років встановлено прожитковий мінімум: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Таким чином суд, врахувавши вимоги ст.ст.181,182,184 СК України та інші обставини, що мають істотне значення, вважає, що без погіршення матеріального становища відповідача, на користь позивача з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання сина-[PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви до суду та до його повноліття. Відповідно до ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов»язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», станом на день подання позовної заяви до суду , розмір судового збору за вимогу немайного характеру - про позбавлення батьківських прав становив 704,80 грн. Судом встановлено, що при звернення до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів - звільняються від сплати судового збору. Враховуючи наведене суд вважає, що із відповідача необхідно стягнути судовий збір: на користь держави в розмірі 704,80 грн. за вимогу про стягнення аліментів та на користь позивача [PERSON] в розмірі 704,80 грн. - за вимогу немайнового характеру. На підставі ст.ст. 150, 152, 155, 164, 165,166, 180-182, 184,191 СК України, ст.8, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved