Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до [PERSON] в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 17.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що згідно оспорюваного договору вона придбала у власність земельну ділянку площею 0,49 газ цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 4623683400:01:002:0398, розташована на території с. Конопниця Пустомитівського району Львівської області. Вказує на те, що під час ознайомлення із станом земельної ділянки їй повідомили про те, що лінія електропередач, яка проходить через земельну ділянку є низьковольтною і її можна перенести. Додатково для підтвердження факту відсутності обмежень в користуванні земельною ділянкою, її ознайомили із витягом з Державного земельного кадастру, в якому було вказано лише про обмеження в користуванні земельною ділянкою лише щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Як виявилося після підписання договору, лінія електропередачі, що переходить через земельну ділянку є високовольтною (110 кВ), а отже не може бути перенесена і з обох сторін від неї є охоронна зона 20 м. Стверджує, що даний правочин було вчинено нею під впливом обману, оскільки їй навмисно не повідомили про істотні недоліки та обмеження цієї земельної ділянки, знаючи про які вона б не укладала договору купівлі-продажу. Внаслідок цього, вона як власник земельної ділянки не взмозі в повній мірі користуватися та розпоряджатися нею, зокрема позбавлена права зводити житловий будинок та допоміжні споруди. Для користування та навіть перебування в охоронній зоні їй необхідно отримувати спеціальний дозвіл від компетентного органу. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] надали пояснення, аналогічні викладеному, просять позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник позивача заявив клопотання в якому просив залучити до участі у справі в якості третьої особи ПП «Леополіс-ріелті», котре надавало послуги щодо пошуку та купівлі об'єкта нерухомості, однак не надав обгрунтованих пояснень з приводу того, яким чином рішення у цій справі може вплинути на права або обов'язки вказаної особи, через, що у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Окрім того, представником було заявлено клопотання про виклик та допит у якості свідків чоловіка позивачки [PERSON] та представника ПП «Леополіс-ріелті», однак ним не було доведено, що вказані особи є спеціалістами у сфері енлектроенергетики і можуть надати грунтовні пояснення з приводу того, чи є вказані у позові лінії електропередач високовольтними. За таких обставин, протокольною ухвалою суду у задоволенні клопотання про виклик та допит у якості свідків вказаних осіб було відмовлено. Представник відповідача [PERSON] проти заявлених вимог заперечила, вважає такі безпідставними та необгрунтованими. Стверджує, що оспорюваний договір було укладено, згідно вимог цивільного законодавства, і оскільки вся документація із землеустрою була погоджена компетентними органами, виключає можливість ведення покупця в оману. Також пояснила, що відповідачка має економічну освіту, не має відповідної спеціальності у сфері енергетики, і тому не могла і не може самостійно визначити чи є лінія електропередач високовольтною. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно п. 1 та п.2 договору [PERSON] придбала у власність земельну ділянку площею 0,49 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4623683400:01:002:0398, розташовану в с. Конопниця Пустомитівського району Львівської області, що належала продавцеві [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №029048, виданим 21.10.2011 року. Згідно листа Відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури №2094/0206 від 07.08.2012 року, після розгляду проекту землеустрою щодо відведення зокрема і земельної ділянки [PERSON], площею 0,49 га, було повідомлено, що така не обмежена сервітутами та не має обмеження у використанні за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд. Документація із землеустрою була погоджена також висновком №617 від 05.12.2012 року комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою у Пустомитівському районі Львівської області. З наведеного вище випливає висновок про те, що відповідачем було проведено процедуру зміни цільового призначення спірної земельної ділянки. Відповідно до п. 3, п. 6 Постанови КМУ №502 від 11.04.2002 року «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб», котра була чинна на час початку процедури зміни цільового призначення, сільська, селищна, міська рада або районна держадміністрація розглядає заяву (клопотання) і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної держадміністрації для прийняття рішення. Зважаючи на те, що процедура зміни цільового призначення земельної ділянки передбачала та передбачає складну процедуру, що передбачає неодноразове погодження та перепогодження відповідної документації із землеустрою, і така була реалізована відповідачкою, в її процесі було здійснено перевірку того, чи не проходить через таку земельну ділянку будь-яка охоронна зона. Зважаючи на те, що встановлення наявності будь-яких обмежень чи обтяжень, щодо земельної ділянки відноситься до компетенції відповідних державних органів, встановлення наявності таких не покладається на власника земельної ділянки. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторон (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно положень ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину у розумінні ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами ст. 626 ЦК України визначено, що договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зі змісту ст.628 ЦК України вбачається, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Нормою ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування. Пленумом Верховного Суду України у п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за якою відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину; особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення; не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину; не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, та у п. 20 вказаної постанови, за яким правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману; обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивачем не доведено що оспорюваний правочин було вчинено під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини.

Outcome: dismissed