Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

в обгрунтування\~своїх вимог\~позивач зазначає,\~що їй на праві власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] .\~1/3 частка вказаної квартири належить третій особі, [PERSON] . У вказаній\~квартирі також зареєстроване\~місце проживання\~ сина позивача,\~ [PERSON] . Однак,\~останній з 2017 року без поважних причин фактично не проживає в даній квартирі,\~ його особистих речей в квартирі не має, за комунальні послуги не сплачує. Факт реєстрації його місця проживання порушує право позивача на розпорядження та користування майном, а також позбавляє можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися із вказаного місця реєстрації. Оскільки він відсутній у вказаній квартирі понад один рік без поважних причин, то відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування спірним житлом. Будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем та/або між відповідачем та третьою особою [PERSON] відносно проживання чи реєстрації відповідача у квартирі не має. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Романенчук А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із вказаних підстав та просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду. Надіслані на адресу відповідача судові виклики повернулися до суду не врученими із відмітками за закінченням терміну зберігання та відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 24, 45, 60, 71). Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин своїх неявок суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. Надіслані на його адресу, вказану в позовній заяві, судові повістки-виклики повернулися до суду не врученими із відмітками за закінченням терміну зберігання та відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 57, 68). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.2001 року Бюро по приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням № 11050, квартира [ADDRESS] , належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с. 7). Згідно з даними свідоцтва про право па спадщину за законом, посвідченого 01.04.2021 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Базюк Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 645, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] є його дружина [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] кожен на 1/3 частку у спадщині. Спадщина складається із 1/4 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого 07.04.2021 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Базюк Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 686, [PERSON] , (що на день укладення цього договору зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ) подарував своїй матері [PERSON] 1/3 частку вказаної квартири (а.с.9-11). Даними копії довідки про склад сім`ї № 000011430, виданої 27.04.2021 року ОСББ Леонтовича-2, стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване в зазначеній квартирі (а. с. 13). Згідно з копією акту обстеження матеріально-технічних умов від 18.12.2020 року відповідач в даній квартирі не проживає, з вересня 2017 року місце його проживання - [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі\~ст. 33 Конституції України\~вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі\~статтею 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, стороною позивача вказаних вимог закону не виконано, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на час посвідчення договору дарування відповідачем своєї частки у вказаній квартирі ( 07.04.2021 року) він проживав та був зареєстрований в останній, тобто відсутні підстави вважати, що він як член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останнього із спірної квартири, він фактично буде позбавлений житла, його право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором дарування частки квартири, але його виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін. Доводи позивача про те, що відповідач тривалий час не користується спірним житловим приміщенням без поважних причин не заслуговують на увагу. Даних про те, що відповідач має інше житло чи забезпечений іншим житлом у суду немає. Крім того, долучений позивачем акт обстеження від 18.12.2020 року суперечить змісту договору дарування відповідачем 1/3 частки квартири від 07.04.2021 року, в якому зазначено місце проживання та реєстрації відповідача у вказаній квартирі на час посвідчення договору. Слід зазначити, що третя особа [PERSON] , який є співвласником вказаної квартири, не висловив своєї позиції щодо відсутності домовленостей між ним та відповідачем відносно проживання чи реєстрації відповідача в ній. Такі обставини дають підстави суду сумніватися у необхідності визнання особи такою, що втратила право на спірне житлове приміщення. Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. На підставі наведеного, 405 ЦК України, та,

Outcome: dismissed