Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про зобов'язання відшкодувати вартість санаторно-курортного лікування та витрат на проїзд. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 17.07.1985 року сталася дорожньо-транспортна пригода за наслідками якої він отримав тілесні ушкодження. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON], який на момент її вчинення керував автомобілем, належним на праві власності Київському АТП -273902, правонаступником якого є ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний». В результаті отримання тілесних ушкоджень його було визнано інвалідом другої групи з втратою 75% загальної працездатності. За станом здоров"я потребує санаторно-курортного лікування в санаторіях неврологічного типу, однак на його звернення з приводу оплати відповідачем вартості необхідного йому санаторно-курортного лікування останнім відмовлено. Просив стягнути з ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» 14184 гривні як відшкодування вартості санаторно-курортного лікування та витрат на проїзд. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зокрема зазначив, що позивачу у 2015 році було надано путівку на санаторно-курортне лікування, а тому відсутні правові підстави для здійснення відшкодування вартості санаторно-курортного лікування та витрат на проїзд. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судовому засіданні поклався при вирішенні спору на розсуд суду. Заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Рішенням Московського районного народного суду від 04.08.1987 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київського АТП 273902, третя особа [PERSON] про відшкодування шкоди, судом було встановлено, що [PERSON] в результаті ДТП отримав тяжкі тілесні пошкодження і йому було встановлено другу групу інвалідності, а в подальшому третю групу. Із висновку судово-медичної експертизи від 22.09.1986 року вбачається , що [PERSON] після перенесеної травми втратив професійну працездатність на 80%. Встановлено, що у зв'язку з каліцтвом [PERSON] має потребу в санаторно-курортному лікуванні.. Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 23 липня 1996 року у справі за позовом [PERSON] до Київського заводу бетонних виробів, третя особа [PERSON] про відшкодування шкоди, судом встановлено, що 17 липня 1985 року сталося ДТП під час якої було травмовано [PERSON], винуватцем ДТП був визнаний [PERSON] -водій АТП 273902, правонаступником якого став Київський завод бетонних виробів. Відповідно до висновків МСЕК від 10 червня 1994 року , [PERSON] визнано інвалідом другої групи. При першому обстеженні строк інвалідності був встановлений до 01.07.1995 року, а при другому обстеженні безстроково. Із рішення Харківського райнарсуду м. Києва від 15.11.1993 року, яким з відповідача було стягнуто на користь [PERSON] певну суму з відшкодуванням шкоди, позивач внаслідок ДТП втратив 75% працездатності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначеними вище судовими рішеннями, що набрали законної сили, суд вважає встановленою обставину, щодо причин втрати [PERSON] працездатності та визнання його ж інвалідом другої групи -отримані ним тілесні ушкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17 липня 1985 року, винним у вчиненні якої був визнаний [PERSON] -водій АТП 273902, правонаступником якого є відповідач у справі. З матеріалів справи вбачається, що позивач подав відповідачу заяву від 17 травня 2016 року про відшкодування суми компенсації за період 2013 року, щодо оплати санаторно-курортного лікування здійсненому у філії ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» з 07.07.17 року по 26.07.2017 року, при цьому позивачем у тексті позову зазначалося, що він проходив санаторно-курортне лікування у ДП «Санаторій «Синяк» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця». За наданими доказами вартість путівки у філії ПрАТ «Приазовкурорт» «Клінічний санаторій «Бердянськ» з 07.07.17 року по 26.07.2017 року склала 13824 гривні а проїзд 360 гривень. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що у 2007 році [PERSON] було здійснено компенсацію витрат вартості санаторно-курортного лікування, у 2010 році [PERSON] було здійснено компенсацію витрат вартості санаторно-курортного лікування. В той же час [PERSON] у 2013 році звертався із заявою про відшкодування компенсації витрат вартості санаторно-курортного лікування до Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний», однак останнім у здійсненні такого відшкодування було відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2014 року було відмовлено [PERSON] в задоволенні його вимог до Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» про стягнення сум витрат на придбання санаторно-курортної путівки відповідно до рахунку фактури від 10 липня 2013 року. В той же час сторонами спор була визнана та не оспорювалася обставина надання [PERSON] за його заявою безоплатна путівка до санаторно-курортного закладу ДП «Санаторій «Конча-Заспа», вартістю 9530 гривень. Відповідно до п. 11 Порядку виплати деяким категоріям інвалідів грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 лютого 2007 року за № 150, грошова компенсація за путівку виплачується інваліду, якщо він протягом попередніх трьох календарних років не одержував безоплатної санаторно-курортної путівки. Відповідно до п. 13 Порядку виплати деяким категоріям інвалідів грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 лютого 2007 року за № 150, грошова компенсація за самостійне лікування інваліда виплачується один раз на три календарних роки, якщо інвалід не одержував безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу у розмірі обчисленому відповідно до п. 4 Порядку на час проведення оздоровлення. Відповідно до п. 14 Порядку виплати деяким категоріям інвалідів грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 лютого 2007 року за № 150, право на грошову компенсацію за самостійне лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на три календарних роки. Оцінюючи надані сторонами докази у сукупності з наведеними нормамим, суд дійшов висновку про те, що право [PERSON] на грошову компенсацію за здійснення самостійного лікування виникне у 2018 році і відповідно за таких обставин його позовні вимоги не гуртуються на вимогах Закону, що в свою чергу надає суду підстави для вмотивованої відмови у задоволенні позовних вимог. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю.

Outcome: approved