Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 31000 доларів США та 3500 Євро, що в еквіваленті у національній валюті України складає основний борг у сумі 870289,08 грн.; інфляційні витрати у сумі 61846,61 грн.; 3% річних у сумі 25536,43 грн. та судовий збір в сумі 6890,00 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 25.12.2014 року [PERSON] надав [PERSON], в якості позики грошові кошти у розмірі 32 000 дол. США та 3500 Євро строком до 01.07.2015 року, що підтверджується розпискою складеною в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 1000 дол. США [PERSON] повернув [PERSON], проте іншу частину коштів [PERSON] у добровільному порядку не повертає, що свідчить про порушення ним зобов»язань за розпискою. [INFO] [PERSON] помер, про що 18.08.2016 року складено відповідний актовий запис № 12632, свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. 27.03.2017 року в судовому засіданні було змінено позивача [PERSON] на його правонаступника - [PERSON]. Представником [PERSON] в судовому засіданні подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на свою користь 31000 дол. США, та 3500 Євро, що в еквіваленті у національній валюті України складає основний борг у сумі 940933 грн. 84 коп., інфляційні витрати у сумі 158624 грн. 41 коп., 3% річних у сумі 48954 грн.34 коп. та судовий збір у розмірі 6890 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, врахувавши думку представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Судом встановлено, що 25.12.2014 року [PERSON] надав [PERSON], в якості позики грошові кошти у розмірі 32000 дол. США та 3500 Євро строком до 01.07.2015 року, що підтверджується розпискою. 1000 дол. США [PERSON] повернув згідно вказаної розписки. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи те, що 25.12.2014року між [PERSON] та [PERSON] у присутності свідків складено боргову розписку, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Отже, наявна у матеріалах справи розписка свідчить про те, що гроші були передані [PERSON] у борг, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка лише може надаватись на підтвердження укладення договору позики і його умов. Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Разом із тим, позичальником не надано суду належних і допустимих доказів того, що гроші за договором позики йому не передавалась чи були передані у меншій кількості, а також доказів про повернення боргу, свідчить про те, що зобов'язання відповідачем з повернення позичених коштів не виконано. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. [INFO] [PERSON] помер, про що 18.08.2016 року складено відповідний актовий запис № 12632, свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Встановлено, що спадкоємицею померлого [PERSON] є його дочка [PERSON], отже до неї, як до спадкоємця помелого перейшло право вимоги до відповідача про стягнення боргу відповідно до розписки від 25.12.2014 року. Суд приходить до висновку, що позов підляє частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 31000 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті України за курсом НБУ складає 838788 грн. 36 коп., 3500 Євро, що в еквіваленті в національній валюті України за курсом НБУ складає 102145 грн. 48 коп., 3% річних у сумі 48 954,34 грн., а всього 989888,18 грн. Підставою для задоволення позовних вимог є невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повернення суми позики. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом позики, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 158 624,41 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пов"язані з оплатою судового збору в сумі 6 890,00 грн.

Outcome: partial