Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 17 липня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] , яка 05 листопада 2020 року була уточнена. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 29 листопада 2007 року між нею та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено договір іпотеки № 5883507, згідно якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS] . Договір іпотеки укладено в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед ПАТ «ПУМБ», що випливають з укладеного між ними кредитного договору № 5883382 від 29 листопада 2007 року. В січні 2018 року їй стало відомо що іпотекодержатель ПАТ «ПУМБ» набув право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] за балансовою ціною 220 000 грн. Просила суд визнати незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки -належну їй [ADDRESS] , прийнятого на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та договором іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», [PERSON] та [PERSON] посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира виступає забезпеченням за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті; квартира використовується як місце проживання іпотекодавця; позивач не має іншого нерухомого майна для проживання, окрім того загальна площа квартири не перевищує 140 кв2. Також зазначила, що згоди на звернення стягнення вона не надавала. Посилаючись на ст. 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 20950400 щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на [ADDRESS] . 14 червня 2019 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби Кітаєвим С.С. було знято арешт та обтяження зі спірної квартири, після чого в порушення Інструкції нотаріальних дій, 10 липня 2019 року київським нотаріусом Бадаховим Ю.ГН. було зареєстровано договір купівлі - продажу [ADDRESS] , за [PERSON] , після чого її та [PERSON] було знято з реєстрації в спірній квартирі.В зв`язку з чим просила визнати незаконним: зняття державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби -Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договір купівлі - продажу спірної квартири зареєстрований приватний нотаріусом київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.; зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] (а.с. 1-3, 48-50). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.18). 19 липня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у цивільній справі (а.с.19-20). У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 04 вересня 2019 року, представник відповідача ПАТ «ПУМБ» просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що примусового стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, спірна квартира перейшла в їх власність в добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження встановленого сторонами в іпотечному договорі, а отже рішення про державну реєстрацію права власності було прийнято на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором. Стосовно скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на спірну квартиру за ПАТ «ПУМБ» зазначили, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Стосовно посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначили, що мораторій на звернення стягнення на нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 5 даного закону, встановлено саме щодо примусового стягнення - відчуження такого майна без згоди власника, а в укладеному договорі іпотеки сторони закріпили право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки. Одним із способів звернення стягнення Сторони погодили шлях позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя (пп3 п. 4.2). Оскільки ні іпотекодержатель ні державний реєстратор не здійснювали примусового стягнення - Банк реалізував своє законне та договірне право на позасудове звернення стягнення тому вважали позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі (а.с.29-32). 03 березня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 43-44). Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання у справі за позовом [PERSON] та справу призначено до розгляду (а.с. 191-192). Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача та третіх осіб в судові засідання не з`явилися про день час та місце повідомленні належним чином, причин неявки суд не повідомили. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (позивач, іпотекодержатель) та [PERSON] , код [NUMBER] , (позичальник, іпотекодавець) був укладений кредитний договір № 5883382 від 29 листопада 2007 року, відповідно до якого позивач зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 79 000.00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12.50% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року (а.с.12-15). У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 58833825 від 29 листопада 2007 року, між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира, загальною площею 71.9 кв. м, житловою площею 46.5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS] (а.с.7-11). 07 грудня 2015 року позивачем на адресу боржника [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] були направлені вимога про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором (а.с. 111, 120), які були отримані 29 грудня 2015 року (а.с. 117,118). На підставі заяви іпотекодержателя та вищевказаного договору іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 554, 09 червня 2017 року державним реєстратором Жук В.М., КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення № 35715099 та внесено відповідні записи про право власності за № 20950400. (а.с.4-6-) Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною тринадцятої статті 15 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку). Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. При цьому відповідно п 4.7 договору іпотеки, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» цей договір є підставою для реєстрації прав власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до умов п. 1.6 Договору Іпотеки, за рахунок Предмету іпотеки Банк має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням в повному обсязі, що визначається відповідно до Кредитного договору, Договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані із реалізацією прав, що випливають з Договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідне застереження , закріплене в п. 4.7 (4.7.1-.4.7.3) Договору іпотеки, передбачає, зокрема, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що також передбачено ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Постановою ВСУ від 18 квітня 2018 року у справі № 318/2289/15-ц вказано, що «застереження за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення на предмет іпотеки в судовому порядку» Згідно з Постановою ВСУ у справі 6-2967цс 16 від 22 березня 2017 року зазначено, що при цьому згідно зі ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателя права власності». Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Банком позичальнику та Іпотекодавцю, була направлена вимога ( попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеки в свою власність) за вих. № 4415/12 від 07 грудня 2015 року та за вих. № 4415/11 від 07 грудня 2015 року про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором , у разі невиконання якої в 30денний термін Банк попереджав, що буде змушений розпочати процедуру звернення стягнення предмет іпотеки. Після чого у зв`язку з невиконанням зобов`язань та не усунення таких порушень , банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "'Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Аналогічна правова позиція стосовно розповсюдження на спірні правовідносини під час звернення стягнення предмета іпотеки шляхом реєстрації права власності на підставі договору іпотеки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17. Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Верховний Суд зазначає, що встановлений Законом№ 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Законом№ 1304-VII є правовою підставою, що забороняє органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, на яких поширюється дія цього Закону. Оскільки прийняття у власність ПАТ «ПУМБ» в рахунок погашення боргу за кредитним договором нерухомого майна було здійснено на підставі узгоджених сторонами пунктів договору, то відповідно воно було здійснено за згодою власника, а не у примусово, а отже Закон № 1304 -VII на данні правовідносини не розповсюджується. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що примусового стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, спірна квартира перейшла у власність банка в добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження встановленого сторонами в іпотечному договорі, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ», щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки та скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 20950400, щодо права власності на спірну квартиру відмовити. Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Стосовно позовних вимог про визнання незаконним: зняття державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби -Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договір купівлі - продажу спірної квартири зареєстрований приватний нотаріусом київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.; зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем ні в уточнений позовній заяві ні представником позивача в судовому засіданні не зазначено способу захисту прав та інтересів, передбачений законом який позивач просить суд визначити у рішенні, не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує дані позовні вимоги та не надано жодного належного доказу, на підтвердження взагалі наявності даних обставин. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed