Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який зареєстрований судом 25.03.2020, мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 372, виданого 24.06.2017 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною, було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] одноособово за [PERSON] , який є її братом. Вказана квартира була спадковим майном померлої [INFO] [PERSON] , їх з відповідачем матір`ю, яка в свою чергу, спадкувала квартиру від свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 07 травня 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями в рівних частинах є: дружина - [PERSON] ; син - [PERSON] ; дочка - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] це діти [PERSON] від іншого шлюбу. Згідно Договору дарування від 08 травня 2002 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №2-2455, про дарування двох третіх частини квартири [ADDRESS] , [PERSON] стала одноособовим власником вищезазначеної квартири. У серпні 2013 року вона, [PERSON] , подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері та\~ на підставі поданої заяви 06 серпня 2013 року приватним нотаріусом Маршалок Я.В. було зареєстровано спадкову справу за №18/2013. Спадкоємцями за законом після смерті матері є вона - [PERSON] та її брат -\~ [PERSON] , тому спадкове майно мало б бути успадковане ними у рівних частинах, а саме по 1/2 на кожного. Однак,\~ в серпні 2019 року, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, їй стало відомо, що 24 червня 2017 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Вона, як спадкоємець за законом, повинна була отримати 1/2 частину від спадкового майна, але всупереч закону приватним нотаріусом Маршалок Я.В. було видано свідоцтво про право на спадщину від 24.06.2017 та на підставі цього ж свідоцтва одноособово зареєстровано право власності на спадкове майно за [PERSON] , що порушило її права, як спадкоємця за законом, та право на отримання нею 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Вони з братом, як діти померлої, у зв`язку з відсутністю заповіту є спадкоємцями за законом і відносяться до першої черги спадкування, їх частки на спадкування квартири [ADDRESS] є рівними і становлять 1/2 для кожної. Але у зв`язку з незаконними діями нотаріуса та видачею свідоцтва про право на спадщину і в подальшому реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру одноособово за [PERSON] було порушено її право на спадок у розмірі 1/2 від спадкової квартири. Згідно положень законодавства, вона могла бути позбавленою спадку в разі умисного позбавлення життя спадкодавця, пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини та шляхом подання заяви про відмову від спадщини, однак, жодної із цих умов не було нею здійснено, так як, заяву про прийняття спадщини вона подала у шестимісячний строк з моменту настання смерті спадкодавця і в подальшому заяви про відмову від спадщини не подавала. Також, нотаріусом було порушено процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме: для видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус перевіряє правовстановлюючі документи на спадкове майно, а оригінали документів, що підтверджують право власності на спадкове майно досі знаходяться у неї і не надавались нотаріусу при оформленні свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 372, виданий 24.06.2017 року. У зв`язку з цим є всі обґрунтовані підстави вважати, що при видачі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину нотаріусом не було перевірено право власності та факту наявності інших спадкоємців, і у зв`язку з чим, було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] [PERSON] в повному обсязі. Враховуючи, що в досудовому порядку вирішити спір неможливо, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 372, виданий 24.06.2017 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною та визнати за нею - [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. 29.04.2020, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 29.04.2020 судом постановлено ухвалу, про витребування у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яни Валеріївни належним чином завіреної копії спадкової справи № 18/2013 з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти) щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та копії свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 372, виданого 24.06.2017. згідно якого було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . 17.07.2020 судом постановлено ухвалу, про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . 18.05.2020 судом прийнято, на виконання ухвали суду від 29.04.2020, витребувані матеріали від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яни Валеріївни. 20.11.2020 судом постановлено ухвалу, про направлення до Міністерства юстиції України через Головне територіальне управління юстиції судового доручення про надання правової допомоги для його належного виконання компетентним судом Російської Федерації щодо вручення відповідачу - [PERSON] , громадянину Російської Федерації, судових документів, роз`яснення його прав і отримання пояснень у справі, та зупинення провадження у справі. 12.08.2021 судом отримано матеріали на виконання ухвали суду від 20.11.2020 та 20.08.2021 поновлено провадження у справі. 06.10.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що вказана квартира належала на праві власності її матері, яка була винна брату, відповідачу у справі, грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, тому в рахунок боргу мати склала заповіт згідно якого заповіла квартиру відповідачу. Брат отримав у спадщину квартиру, однак проживає в Росії. Вона, як дочка, доглядала матір до смерті, а брат нічим не допомагав, він навіть не приїхав на поховання матері, а приїхав до України лише на поминальні 40 днів і то, лише проїздом на море. Про заповіт вона дізналася від хрещеної, перед смертю своєї матері [INFO] . За життя мати розпорядилася іншим своїм майном, а саме: подарувала їй дачу, а на квартиру склала заповіт. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі мотивуючи тим, що [INFO] померла його з позивачем матір - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно. Він, як спадкоємець за заповітом, подав у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини. Підстав вважати, що мати при складенні заповіту була недієздатною немає, також, відсутні підстави щодо укладення заповіту під погрозами, оманою чи в силу тяжких обставин, а говорити щодо примусу чи проти волі спадкодавця в юридично значущий період взагалі неможливо, оскільки відсутні будь які підстави. Згідно позову позивач мотивує визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину тим, що в силу закону вона є спадкоємцем першої черги, адже є дочкою померлої і його сестрою, однак, жодних підстав для цього не наводить, лише перелічує норми законодавства. При видачі свідоцтва про право на спадщину усі норми законодавства були дотримані, а позивач у позовній заяві не наводить жодних підстав щодо порушення норм законодавства та її прав. Також, оскільки, заповіт є одностороннім правочином і позивачем скоріше за все буде ставитися питання про визнання недійсним заповіту, він вважає за доцільне застосувати до даних вимог строк позовної давності. Так, позивач у серпні 2013 року подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оспорюване свідоцтво було видано 24.06.2017, отже, як мінімум, з 2017 року, а може і раніше, у 2013 році, позивач довідалася про наявність заповіту, тому пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Третя особа, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яна Валеріївна, у судовому засіданні заперечила проти позову та зазначила, що 08.10.2013 позивач звернулася до неї із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Вона повідомила їй по наявність заповіту та роз`яснила, що вона має право на його оскарження. Позивач по завершенню 6 місяців до нотаріальної контори не з`явилася. 17.05.2017 вона направила позивачу лист з проханням надати документи на спадкове майно, оскільки звернувся спадкоємець за заповітом, однак вона протягом місяця не відповіла на лист і документи не подала. Спадкоємець за заповітом наполягав на видачі свідоцтва пор право на спадщину, він виготовив дублікат документів про право спадкодавця на спадкове майно, після чого і було видано оспорюване свідоцтво. Позивач у позовній заяві не вказала про наявність заповіту, хоча знала про його існування. Вона, як нотаріус, діяла в межах повноважень та відповідно до законодавства при оформленні спадщини, тому підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 372, виданого 24.06.2017, немає. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так,\~ ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області ( а.с.29), [INFO] у віці 70 років померла [PERSON] . Встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , являються дітьми померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.15-24,117-121). З матеріалів спадкової справи (Т. 1 а.с. 116-221), вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] , яка проживала в [ADDRESS] , приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною було відкрито спадкову справу №18/2013 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] , посвідченим 23 липня 2002 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Кушнір Н.Б. за реєстровим номером 2-3922, а саме: квартири [ADDRESS] , яка подана 06.08.2013 її сином відповідачем по справі [PERSON] , [INFO] . Також, із заявою про прийняття спадщини [INFO] звернулася [PERSON] , [INFO] , дочка померлої [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] , відкрилась спадщина на нерухоме майно, зокрема, на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за № 2-2414 від 07.05.2002, виданого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б. та договору дарування від 08.05.2002 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №2-2455. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №372, виданого 24.06.2017 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (Т. 1 а.с. 31-32, 215-217). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Також, статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Так, згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що вона є спадкоємцем першої черги і у зв`язку з відсутністю заповіту, після смерті її матері відбулось спадкування саме за законом та спадкоємцями першої черги за законом є відповідач - [PERSON] та вона. Спадкове майно мало б бути успадковане ними у рівних частинах, а саме по 1/2 на кожного. Вона, як спадкоємець за законом повинна була отримати 1/2 від спадкового майна, але всупереч закону приватним нотаріусом Маршалок Я.В. було видано свідоцтво про право на спадщину від 24.06.2017 року та на підставі цього ж свідоцтва було зареєстровано право власності на спадкове майно за [PERSON] , що порушило права [PERSON] . Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача виходячи з наступного. Так, 23.07.2002 [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Кушнір Н.Б. та зареєстрований\~ в реєстрі за №2-3922 (Т. 1 а.с. 133), з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «Належну мені на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , заповідаю [PERSON] ». Зміст ст. 535 ЦК України заповідачу нотаріусом роз`яснено. Заповіт\~ власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Вказаний заповіт є чинним, не змінений, не скасований. Відповідно до норм ЦК України заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особина випадок своєї смерті(ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або про встановлення факту смерті особи в певний час не може бути прийнято нотаріусом на підтвердження факту смерті.Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Пунктом 2 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, щоспадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Відповідно до п. 3 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 5 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Після видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом поданий спадкоємцями оригінал або дублікат заповіту (протокол про оголошення секретного заповіту) залишається у спадковій справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , 06.08.2013 звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яни Валеріївни із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка зареєстрована під №37/02-14 та саме на підставі його заяви нотаріусом 06.08.2013 було заведено спадкову справу №18/2013 щодо майна померлої [PERSON] . Також, і позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому підстав стверджувати, що нотаріусом не було залучено до спадкування спадкоємців відсутні. Щодо тверджень позивача про відсутність у нотаріуса підстав для видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину в зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно слід зазначити наступне. Документом, відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі і просторі. Згідно пункту 13 глави 10 розділу II «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях", затвердженних Наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5 особливим видом копії документа є дублікат - повторно оформлений службовий документ для використання замість втраченого чи пошкодженого оригіналу (диплома, свідоцтва, трудової книжки тощо), що має таку саму юридичну силу. Дублікат виготовляється на такому самому бланку, що й оригінал, та містить інформацію, аналогічну інформації в оригіналі. На ньому проставляються відбиток печатки установи і підписи посадових осіб, які мають право підпису цих документів на момент оформлення дубліката. На дублікаті проставляється у правому верхньому куті відмітка «Дублікат». Як вбачається з матеріалів спадкової справи ( а.с.136-139,143, 148-150), нотаріусом було вчинено дії щодо отримання інформації про наявність спадкового майна, шляхом витребування з Державного реєстру речових прав на майно інформації щодо зареєстрованого за спадкодавцем майна, та було направлено лист [PERSON] з проханням надати оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за № 2-2414 від 07.05.2002, виданого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б. та договору дарування від 08.05.2002 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №2-2455. Однак, позивач не надала витребуваних документів, тому за запитом нотаріуса від 22.06.2017 Друга Білоцерківська міська державна\~ нотаріальна контора\~ надала дублікати вказаних правовстановлюючих документів. Таким чином, нотаріус після отримання оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та інформації про реєстрацію права власності за спадкодавцем на дане майно, діяла відповідно до законодавства, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Враховуючи вимоги Цивільного кодексу та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та\~ чинність заповіту на момент смерті заповідача, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яна Валеріївна вчинила всі необхідні нотаріальні дії та 24.06.2017 видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №372. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповіднодо статті 1301 ЦК\~ України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, відповідач, [PERSON] , як спадкоємець за заповітом набув право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.06.2017, яке видане приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною та зареєстроване в реєстрі за №372, оскільки він мав право на спадкування, адже на момент відкриття спадщини був наявний відповідний чинний заповіт спадкодавця. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не довела належними і допустимими доказами порушення її прав, свобод та інтересів як спадкоємця першої черги за законом, не довела порушення її прав чи інтересів отриманням відповідачем, як спадкоємцем [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкового майна у вигляді квартири [ADDRESS] , також, не надала належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, що при видачі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину приватним нотаріусом не було перевірено право власності на майно та факт наявності інших спадкоємців. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як свідчить лист приватного нотаріуса Маршалок Я.В. від 17.05.2019 №24/02-17 вона повідомила позивача про відняття спадкової справи після смерті [PERSON] та необхідність надання документів, які посвідчують право власності на квартиру [ADDRESS] , якого остання отримала 19.05.2017 (а.с.148-150). Тому, суд вважає, що саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності, а з даним позовом [PERSON] звернулася 19.03.2020, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, тобто, строк в межах якого позивач звернулася до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу не пропущений. Крім того, відповідач заявив про пропуск строку позовної давності позивачем щодо вимоги про визнання заповіту недійсним, яка не є предметом даного спору. Дослідивши наявні у справі докази, даючи належну їм правову оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 17.07.2020 було забезпечено даний позов та накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , тому, враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі,\~ заходи забезпечення даного позову підлягають до скасування.

Outcome: dismissed