Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на наступні обставини. Він є власником квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрована за місцем проживання його колишня дружина- [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано 29.12.2015 року. З грудня місяця 2015 року відповідач у зазначеній квартирі не проживає без будь-яких поважних причин, ніяких обов,язків по утриманню квартири не несе. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що [INFO] відповідач, після розірвання шлюбу з позивачем, народила дитину- [PERSON], яка не є дитиною позивача. Запис про батька дитини відповідач здійснила відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України. 12.12.2016 року відповідач, без повідомлення позивача як власника житла, зареєструвала свою дитину за місцем проживання у квартирі позивача. Реєстрація відповідача та її дитини, які не є власниками чи співвласниками квартири, не є членами сім,ї позивача та фактично не проживають у спірній квартирі, обмежують право позивача у здійсненні права власності на належну йому квартиру. Зняття з реєстраційного обліку, не порушує права малолітньої дитини, оскільки вона фактично проживає разом з матір,ю за іншою адресою. Будучі зареєстрованою у квартирі позивача, малолітня [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно квартири і, відповідно, зняття її з реєстрації не порушує ніяких її майнових прав. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Позивач вважає, що подальша формальна реєстрація малолітньої дитини відповідача у квартирі позивача є порушенням прав власника, а також Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Просить визнати [PERSON], [INFO] та її малолітню дитину- [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила суду що, вона вважає ,що спірна квартира належить і їй оскільки вона брала кредит на її купівлю.В цей час на розгляді в суді знаходиться справа про поділ майна .Вона претендує на ? частку вказаної квартири,з якої вона виїхала у листопаді 2015 року .Після цього вона до квартири не поверталась. [INFO] вона , після розірвання шлюбу з позивачем, народила дитину- [PERSON], яка не є дитиною позивача Відповідач вважає,що і вона,і дитина мають право бути зареєстрованими в спірній квартирі,оскільки вона є і її власністю.Більш того,у них немає іншого житла,крім спірної квартири. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області надала суду висновок, в якому просить не знімати з реєстрації малолітню [PERSON], але зобов,язати її матір- [PERSON] щомісячно сплачувати частину комунальних послуг за вказаною адресою. Суд, заслухавши пояснення сторін , перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (договір купівлі- продажу квартири- а.с.9; витяг з Державного реєстру правочинів - а.с.10; витяг про державну реєстрацію прав- а.с.11). Сторони зареєстровані за місцем проживання у вищезазначеній квартирі ( довідка про склад сім,ї- а.с.49). Відповідач в указаній квартирі не проживає з листопада 2015 року ,її особистих речей у спірній квартирі немає (акт встановлення факту проживання- а.с.14),її дочка не проживала в спірній квартирі жодного дня, що не заперечувалось відповідачем. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.07.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна були задоволені частково. Встановлений факт проживання однією сім,єю без реєстрації шлюбу [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] в період з 01 грудня 2012 року по 26 лютого 2015 року. В задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS], поділу цієї квартири та визнання за [PERSON] право власності на ? частку цієї квартири- відмовлено. Рішення набрало законної сили 31.08.2017 року (копія рішення суду- а.с.106-114). Таким чином ,посилання відповідача на те,що ? частка спірної квартири належить їй, суд до уваги не бере. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд не бере до уваги пояснення відповідача про те,що у неї та її дочки немає іншого житла ніж спірна квартира ,з наступних підстав. У рішенні Європейського суду у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначено, що „згідно з Конвенцією , поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росіії"). Суд вважає,що оскільки у відповідача немає достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем-спірною квартирою,а її малолітня донька взагалі не проживала в зазначеній квартирі жодного дня,то вважати квартиру позивача їх житлом ,а відповідача та її дочку такими,що мають право користуватися цим житлом,немає підстав. Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач з 2015 року, а неповнолітня [PERSON] жодного дня не мешкають в спірній квартирі ,отже втратили право користування нею, а тому є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. . Суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими,що підлягають задоволенню.

Outcome: approved