Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач АТ «Альфа - Банк» звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, який в процесі судового розгляду уточнив, в остаточній редакції якого просить: стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа - Банк» заборгованість -17778,90 доларів США, а саме: суму заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ, тобто 3% річних від основної суми заборгованості за три роки -2974,84 доларів США; суму заборгованості за відсотками -15284, 06 доларів США, а також судовий збір. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.06.2008 року Акціонерно - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №215/12-08-470. Відповідно до п.1.1 кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в сумі 29000,00 доларів США. Свої зобов`язання банк виконав, надавши грошові кошти позичальникові. В п.1.1.1 кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. В порушення умов договору, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 26.05.2017 року мав прострочену заборгованість, а саме: суму заборгованості за кредитом - 27720,49 доларів США та суму заборгованості за відсотками - 35065,16 доларів США. Але з врахуванням рішення суду від 30.10.2013 року по цивільній справі №263/8647/13-ц, яке не виконано і не виконується і досі, розмір позовних вимог банком дещо змінився, що обгрунтовується наступним. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавсті визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Зміна строку виконання зобов`язань не є умовою для зміни строку дії договору. Так, сторони визначили як строку дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитами та процентами за користування ними (п.7.3. договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 02.06.2023 року, так і строки виконання зобов`язань з щомісячним погашенням. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань, в тому числі дострокове їх виконання, що входять до складу зобов`язань, яке виникло на основі договору. З огляду на викладене, строк виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання з кінцевим строком погашення з 02.06.2023 року. У разі зміни суті зобов`язання з періодичного на одноразове строк позовної давності починається з моменту закінчення строку дії договору. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами, а також штрафні санкції передбачені ст.625 ЦК України, підлагають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, до кінця дії кредитного договору. Отже, з огляду на викладене та з врахуванням рішення суду від 30.10.2013 року сума заборгованості відповідача по кредитному договору станом на 26.05.2017 року є: сума заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ, тобто 3% річних від основної суми заборгованості за три роки -2494,84 доларів США; сума заборгованості за відсотками -15284, 06 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.11.2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №215/12-08-470 від 03.06.2008 року, яка включає: заборгованість за кредитом - 27720,49 доларів США., заборгованість за відсотками - 35064,16 доларів США., а всього - 62784,65 доларів США та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 25182, 86 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25.10.2019 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.11.2017 року за позовною заявою ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заочне рішення від 30 листопада 2017 року за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. 26.11.2019 року на електронну адресу суду та 02.12.2019 року до суду від представника позивача надійшли заяви про заміну сторони її правонаступником, а саме АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа Банк». Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 26.11.2019 року залучено до участі у справі № 263/13396/17 правонаступника позивача - ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк». 02.12.2019 року та 11.12.2019 року на адресу суду надійшли клопотання представника позивача, про розгляд справи в його відсутності. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 16.01.2020 року закрито підготовче засідання за даним позовом, а справу призначено до судового розгляду. 20.01.2020 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , відповідно до якої, не заперечував про часткове задоволення вимог АТ «Альфа-банк», а саме в частині стягнення суми заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ, тобто 3% річних від основної суми заборгованості за три роки - 2494,84 доларів США, а вимогу в частині стягнення суми заборгованості за відсотками нарахованої з листопада 2013 року - 15284, 06 доларів США, вважали такою, що задоволенню не підлягає. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив дану цивільну справу розглядати без присутності представника позивача на підставі наявних доказів та матеріалів. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, однак від представника до суду надійшла вказана заява від 20.01.2020 року, відповідно до якої не заперечував про часткове задоволення вимог АТ «Альфа-банк». Фіксація судового процессу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, враховуючі позицію сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, виходячи з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2008 року Акціонерно - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №215/12-08-470. Відповідно до п.п. 1.1, 1.1.1, 1.1.2 кредитного договору №215/12-08-470 від 03.06.2008 року позичальник [PERSON] отримав від ПАТ «Укрсоцбанк» на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в сумі 29000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 02.06.2018 року зі сплатою 14 % річних, збільшених з 03.06.2008 року до 15,06% річних з кінцевим терміном повернення до 02.06.2023 року на підставі додаткової угоди №1 про внесення змін до договору кредиту. Як вбачається з п. п. 1.3, 1.3.1 договору для забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги кредитор укладає в день укладання цього договору позичальником іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку кредитору передається двохкімнатна квартира [ADDRESS] заставною вартістю 281416,00 грн. Згідно п.п. 2.4, 2.4.5 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті наданого кредиту на рахунок № [NUMBER] , не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним місяцем в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору передбачені зобов`язання позичальника погашати кредит відповідно до договору, сплачувати проценти за фактичний час його використання та можливі штрафні санкції в порядку визначеному у п.1.1., 2.4 цього договору та комісії в строки, встановлені договором, сплачувати неустойку (пеню, штраф в строк, встановлений договором). Відповідно до п. 4.1, п.4.3 кредитного договору у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених п.2.4, 2.9 договору, комісій, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.1.1., 3.2.3, 3.3.14 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. У разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п.1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 процентів від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Банк зобов`язання за договором виконав, а саме відповідачу надав кредитні кошти в розмірі 29000,00 доларів США , про що свідчить розрахунок заборгованості. Відповідач порушив умови договору, а саме щодо неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництвом щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передовальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передовальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонеров АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити передавальний акт. Таким чином, 15.10.2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 ст.1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1.,5.3, постанови правління НБУ «189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників» було затверджено передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки , а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без неоюхідності внесення змін до відповідних договорів. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ «Альфа-Банк» просив стягнути з нього суму заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ, тобто 3% річних від основної суми заборгованості за три роки - 2974,84 доларів США; суму заборгованості за відсотками -15284, 06 доларів США. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети позичальник. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Альфа-Банк»"). Оскільки умови договорів розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріплений принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Таким чином, з розрахунку заборгованості, який наданий представником позивача, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку саме суми заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, тобто 3 % річних від основної суми заборгованості за три роки - 2494,84 доларів США; суму заборгованості за відсотками - 15284,06 доларів США, у задоволенні інших вимог передбачених уточненою позовною заявою слід відмовити, оскільки остання в своїй редакції не відповідає наданому суду 16.01.2020 року представником позивача розрахунку сум заборгованості за кредитним договором. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 25182,86 грн., який сплачено позивачем при поданні 17.10.2017 року до суду позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: partial