Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS], оскільки він та третя особа є співвласниками зазначеного нерухомого майна, а правових підстав для подальшого проживання в ньому, після розірвання 18 червня 2012 року шлюбу з його колишньою дружиною - відповідачем [PERSON], у останньої та її синів - відповідачів по справі, не має. Представник позивача, він же третя особа, вимоги позову підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] під час попереднього судового засідання вимоги позову визнала частково, визнавши, що не проживає у спірному будинку більш ніж півріччя. Вона не погодилися лише з визнанням втрати право на проживання в будинку їх спільного з позивачем сина - [PERSON], проте обґрунтованих заперечень з цього приводу суду не надала. В судове засідання 27 січня 2015 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом через їх мати, відповідача у справі, що підтверджується її власноручною розпискою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст.107 та ч.2 ст.167 ЖК України, у разі вибуття наймача або членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті вони втрачають право користування цим жилим приміщенням та договір найму цього жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Згідно з ст.158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Як вбачається з положень ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом із ним, зобов'язанні звільнити жиле приміщення, а у разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, та ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положення ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, від 16 січня 1989 року, реєстровий № 667 та 23.03.1992 року за реєстровим № 667, позивач та його сестра - третя особа у справі, є співвласниками домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між сторонами рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2012 року (справа №1008/2605/12) розірвано. З огляду будинкової книги в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідачі по справі. Відповідно до заповіту від 26.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1815, позивач на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно третій особі у справі - своїй рідній сестрі [PERSON] Крім того, в судовому засіданні також встановлено, що відповідачі в спірному будинку не проживають більше року, що підтвердила сама відповідач [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду справи. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що підстав для подальшого користування будинком у відповідачів відсутні, а тому вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] підлягають до задоволення. Крім того, суд вважає, що заперечення відповідача [PERSON] є безпідставними, оскільки право проживання її сина [PERSON] є похідним від права на проживання її матері. На підставі наведеного та

Outcome: approved