Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради з вимогами: про визнання позивачем спадкоємцем четвертої черги за законом прав та обов'язків спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року в місті Чернігів, та про визнання в порядку спадкування за нею права власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову приведені доводи про те, що [INFO] року в місті Чернігові у віці 65 років померла [PERSON], позивач є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом майна померлої, так як вона проживала з спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Ухвалою суду від 10.03.2016 року до участі у справі в якості відповідача також залучена [PERSON], якій спадкодавець - [PERSON] згідно заповіту від 28 лютого 1994 року заповіла все своє майно (а.с.54-55). Рішенням Деснянського районного суду від 18 квітня 2016 року позов [PERSON] до Чернігівської міської ради, [PERSON] про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, про визнання в порядку спадкування за законом права власності на квартиру задоволено частково. Визнано, що [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги за законом прав та обов'язків спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року в місті Чернігів. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Чернігівська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду від 18 квітня 2016 року та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Чернігівська міська рада вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не надано оцінки всім доказам, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не взято до уваги пояснення позивача та свідків стосовно місця знаходження [PERSON], які запевняли, що останнє відоме їм місце проживання її є місто Воронеж, Російської Федерації. А тому особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, міська рада зазначає, що оскільки позивачка не встановлює факту проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, а суд не може вийти за межі заявлених вимог, тому за таких підстав у спосіб визначений позивачем, позов взагалі не підлягав задоволенню. В апеляційній скарзі міська рада зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги їх заперечення щодо періоду наданих позивачем копій квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, квитанції про сплату за придбання холодильника та квитанції про сплату за придбання будівельних матеріалів. Наявність на сьогоднішній день у позивача квитанцій не може підтверджувати факту спільного проживання із спадкодавцем. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] її представника, представника міської ради, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини,якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду в частині задоволених позовних вимог не відповідає. Задовольняючи частково позов [PERSON] до Чернігівської міської ради та [PERSON] в частині визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими позивачем доказами, підтверджується факт спільного проживання та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків між позивачем та спадкодавцем. Проте, з таким рішенням та висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, вважаючи їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтується на помилковому тлумаченні і застосуванні норм матеріального права. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК України). Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є проживання осіб однією сім'єю зі спадкодавцем. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.21 Постанови № 7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім»єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім»ї, тощо. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції [INFO] року в місті Чернігів у віці 65 років померла [PERSON], що встановлено згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER], яке видане 12.01.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (а.с.48). [PERSON] була власником однокімнатної квартири [ADDRESS], де вона була зареєстрована з 22.02.1977 року одна, і ці обставини підтверджуються Свідоцтвом про право власності на житло від 30.12.1993 року, яке видане Виконавчим комітетом Деснянської районної в місті Чернігові ради та довідкою Комунального підприємства «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради від 12.06.2015 року (а.с.28,48). [PERSON] із 29. 09.1977 року зареєстрована в сусідній квартирі [ADDRESS] (а.с.52). 28 лютого 1994 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Другою Чернігівською державною нотаріальною конторою, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON], дата народження якої та інші незмінні ідентифікаційні відомості про її особу у заповіті не зазначені (а.с.54-59). 08.06.2015 року [PERSON] подала до Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Борисової Т.А. заяву про прийняття спадщини [PERSON], як спадкоємець четвертої черги за законом (а.с.47-49). Главою 86 ЦК України, а також Законом України »Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів. Це знайшло своє підтвердження у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування; за яким якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв»язку з чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно з п.1ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги та заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінюючи надані позивачем докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, колегія суддів вважає, що [PERSON] не доведені усі обставини, які входять до предмету доказування, а саме, що вона проживала із спадкодавцем [PERSON] однією сім»єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини. Так надані [PERSON] копії квитанцій про сплату житлово- комунальних послуг за квартиру [ADDRESS], на яких є підпис позивача (а.с.73-131) датовані починаючи від 2012 року, лише підтверджують факт проведення оплати таких послуг, однак не підтверджують факту спільного проживання позивача із власницею зазначеної квартири сусідкою [PERSON], як і того, що позивач приймала участь в утриманні зазначеної квартири спадкодавця. Надані [PERSON] квитанції про оплату за придбання будівельних матеріалів (а.с.64-68), як і додані в засіданні апеляційного суду накладна та квитанція від 25.07.2014 року, засвідчують лише факт придбання та оплати в ТОВ "Епіцентр К", будівельних матеріалів в 2014 році, та не підтверджують факту, що такі будівельні матеріали придбавалася позивачем за спільні із [PERSON] доходи та використовувалися саме для утримання і ремонту квартири спадкодавця. Також не підтверджує факту ведення спільного господарства як і спільних витрат [PERSON] із [PERSON], копія Гарантійного Свідоцтва на холодильник Electrolux Zanussi та чек його оплати від 08.11.2014 (а.с.67), як і додані в засіданні апеляційного суду позивачем: чек на оплату витяжки від 03 вересня 2006 року, товарний чек на ноутбук комунікатор від 01.07.2011 року, гарантійний талон на йогуртницю від 27.11 2011 року. Наявні в матеріалах справи докази не свідчать, що [PERSON] постійно мешкала разом із [PERSON] та вела разом із спадкодавцем спільне господарства, тобто приймали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життя сім»ї для якої характерним є також наявність взаємних прав та обов»язків. Сам факт наявності добросусідських стосунків, [PERSON] із [PERSON], надання нею допомоги у лікуванні спадкодавця, фотокартки позивача з покійною (а.с. 70-72), витрата коштів на її поховання та отримання Свідоцтва про поховання (а.с.7-8,12), встановлення пам»ятника на цвинтарі, не можуть свідчити про факт проживання позивача однією сім'єю із спадкодавцем, та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов"язків між померлою та позивачем не менше як п"ять років до часу відкриття спадщини. При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги посилання [PERSON] на ту обставину, що факт проживання її із спадкоємцем однією сім»єю не менше п»яти років до часу відкриття спадщини підтверджується показаннями свідків допитаних в суді першої інстанції, оскільки показання свідків є одним із видів доказів, які оцінюються судом відповідно до положень ст.212 ЦПК України з позиції їх належності, допустимості достатності та взаємозв»язку, і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд оцінюючи наявні в матеріалах справи докази приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних і допустимих доказів про те, що саме з січня 2006 року вона проживала постійно з спадкодавцем [PERSON] однією сім"єю. У зв»язку з вищенаведеним, що суд на підставі встановлених фактів зробив неправильний висновок про взаємовідносини сторін, рішення суду як необґрунтоване в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Чернігівської міської ради, [PERSON] про визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом, прав та обов»язків спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року в м. Чернігові необхідно скасувати. Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини та правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, необхідно відмовити [PERSON] в задоволенні вимог її позову, про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, прав та обов»язків спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року в м. Чернігові. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, що апеляційна скарга Чернігівської міської ради задоволена, необхідно стягнути із [PERSON] на користь Чернігівської міської ради 1594 грн. 69 коп. у відшкодування судового збору сплаченого за апеляційний розгляд справи.

Outcome: dismissed