Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у сумі 9576 грн 67 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2020 року стягнуто з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 300 грн щомісячно, починаючи з 20 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 01.07.2020 року виник борг по аліментах в сумі 9576 грн 67 коп. Відповідно до її розрахунку, сума пені за прострочення сплати аліментів становить 14798 грн 00 коп. Але в силу приписів ч.1 ст. 196 СК України максимальний розмір пені обмежується 100 % заборгованості, тому просить стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 9576 грн 67 коп. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на відсутність його вини у виникненні заборгованості, розрахованої державним виконавцем станом на 01.07.2020, яка ним сплачена. Не отримання позивачем аліментів на загальну суму 5200 грн, які ним надсилалися поштовим переказом у червні та в липні місяці, на його думку, не є підставою на стягнення з нього пені відповідно до ст.196 СК України. Заслухавши сторони, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилаються та дослідивши докази, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення, судом встановлено наступне. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2020 року відповідач повинен сплачувати на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи з 20 листопада 2019 року на сина [PERSON] , [INFO] . 02 липня 2020 року Головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно якої виконавчий лист по вказаному вище рішенню було видано 19.06.2020, рішення набрало законної сили 07.04.2020 ( а.с.46 зворот). Відповідно до довідки-розрахунку, проведеного державним виконавцем, станом на 01.07.2020, тобто до відкриття виконавчого провадження, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 9576,67 гривень ( а.с.5). Станом на 01 грудня 2020 року відповідачем сплачено аліментів на загальну суму 10876,70 грн. В зв"язку з надходження 01.12.2020 заяви від [PERSON] про не отримання нею аліментів, які надсилалися [PERSON] поштовим переказом в червні та липні 2020 року на загальну суму 5200,00 грн, державним виконавцем включено дану суму до заборгованості по аліментах, вказавши, що станом на 01.12.2020 [PERSON] має заборгованість по аліментах в сумі 5199,97 грн, яка утворилася за період з 20.11.2020 по квітень 2020 року, тобто до набрання судовим рішенням про стягнення аліментів законної сили. Дані обставини підтверджуються документами, які надійшли з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах (а.с.58-60). 08 липня 2020 року, згідно штемпеля на поштовому конверті, позивач звернулася до суду з цим позовом. Як на підставу для його задоволення, посилається на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 9576,67 грн. Так, за змістом ч.1, 2 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СУ України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Одночасно слід зазначити, що вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В свою чергу, будь-яких доказів на підтвердження того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла саме з вини відповідача матеріали справи не містять. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16). Однак, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Однак, суд вважає, що нарахування пені не може здійснюватись до моменту набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, оскільки прострочення боржника не наступило з огляду на відсутність чітко визначеної суми стягнення у цей період. Тобто, обов`язок щодо сплати аліментів у чітко визначеній сумі виникає у боржника з моменту набрання рішенням законної сили. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Як зазначалось судом вище, рішення суду набрало законної сили 07 квітня 2020 року, виконавчий документ видано позивачу 19.06.2020, відкрито виконавче провадження 02.07.2020. Розраховуючи пеню за несвоєчасну сплату аліментів, позивач розраховує її за період з 20 листопада 2019 року по 01 липень 2020 року, тобто до набранням рішення законної сили і відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. В даному випадку, відсутня вина відповідача по несплаті аліментів у визначеній сумі за пред`явлений період. За таких обставин, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову вони компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed