Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні позивача виконавчий комітет Рівненської міської ради, управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна звернувся [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить суд їх задоволити та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою розміром 0,0519 га, що знаходиться в [ADDRESS] і належить [PERSON] на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER] шляхом знесення самочинно збудованої [PERSON] добудови до торгового павільйону на [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знести за власний рахунок самочинно збудовану добудову до торгового павільйону на [ADDRESS], яка знаходиться на частині земельної ділянки, що належить [PERSON] на праві власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER]; у разі невиконання [PERSON] протягом строку, наданого на добровільне виконання рішення суду, примусово знести самочинно збудовану добудову до торгового павільйону на [ADDRESS], поклавши розходи по виконанню рішення суду на [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні, вважає, що його довірителька [PERSON] не порушила прав позивача, вимоги позивача є безпідставними та не доведеними. В судовому засіданні представники третіх осіб виконавчого комітету Рівненської міської Ради та управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської Ради вважають, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 липня 2012 року позивачем по справі [PERSON] шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, було придбано земельну ділянку загальною площею 519 кв.м. за адресою [ADDRESS], розміщену на землях, що знаходяться у віданні Рівненської міської ради для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (для будівництва та обслуговування громадської будівлі). Кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Встановлене підтверджується, дослідженим в судовому засіданні договором купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 23 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та витягом з Державного реєстру правочинів, державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Отримавши у власність земельну ділянку та маючи намір здійснювати будівництво громадської будівлі на ній, позивач [PERSON] звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області та 11 липня 2013 року під №083131920808 зареєстрував декларацію на початок виконання будівельних робіт. Як виявилось з земельною ділянкою позивача межують землі, які здійснюючи підприємницьку діяльність використовує [PERSON] і частина будівлі кафе «[INFO]», яка збудована [PERSON], розміщена на земельній ділянці позивача. 02 серпня 2013 року позивач звернувся з заявою до державної інспекції сільського господарства в Рівненській області з проханням перевірити вимоги земельного законодавства щодо правомірності розміщення на його земельній ділянці по [ADDRESS] частини будівлі кафе «[INFO]», яке належить відповідачу [PERSON] 21 серпня 2013 року за №08/Д-242-2013/341 позивачу на його звернення від 02 серпня 2013 року державною інспекцією сільського господарства в Рівненській області надано відповідь з якої вбачається, що за результатами позапланової перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що [PERSON] фактично використовує земельні ділянки загальною площею 265 кв.м. по [ADDRESS] поблизу зупинки автотранспорту. Так, відповідно до договору оренди від 21 грудня 2000 року №215 [PERSON], орендувала 2 земельні ділянки загальною площею 204 кв.м., (№1-124 кв.м., №2 - 80 кв.м.), які межують із 4 сторін із землями запасу житлової та громадської забудови Рівненської міської ради. На даних ділянках [PERSON] побудувала 2 торгові павільйони загальною площею 95,2 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності від 16 грудня 2004 року бланк серії [NUMBER]. Крім того встановлено, що відповідач здійснила самовільну добудову до двох торгівельних павільйонів на землях запасу житлової та громадської забудови Рівненської міської ради загальною площею 21 кв.м. Також встановленого, що при здійснені самовільної добудови [PERSON] вийшла на межі земельної ділянки позивача, що свідчить про порушення [PERSON] вимог ст.125 Земельного кодексу України та кваліфікується як самовільне зайняття земельних ділянок, відповідальність за що передбачена п.б ч.1 ст.211 ЗК України та ст. 53-1 КУпАП. На час проведення перевірки термін дії договору оренди від 21 грудня 2000 року №215 завершився, тобто [PERSON] використовуються дві земельні ділянки загальною площею 204 кв.м., без реєстрації речових прав на них, що є порушенням вимог ст.125 ЗК України. По факту здійснення самовільної добудови, матеріали перевірки листом від 08 серпня 2013 року №08/2683 направлені до державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області. Крім того, [PERSON] винесено два приписи від 19 серпня 2013 року №094/10 та №094/11 якими її зобов'язано на протязі 30 днів усунути порушення вимог земельного законодавства. Однак, на день подачі позову до суду та прийняття рішення судом виявлені порушення усунуті так і не були. За результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства, фактів самовільного зайняття позивачем частини земельної ділянки, яку неправомірно використовує [PERSON] не встановлено натомість, встановлено факт самовільного зайняття [PERSON] частини земельної ділянки позивача, що належить йому на праві власності згідно вищевказаного державного акту шляхом здійснення самовільної добудови до торгівельних павільйонів (кафе «[INFO]»), тим самим порушуючи право позивача на безперешкодне володіння та користування на його розсуд його власністю. 08 листопада 2013 року позивачем було подано заяву до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області. 05 грудня 2013 року позивачу на його заяву від 08 листопада 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області надано відповідь з якої вбачається, що спеціалістом інспекції було проведено перевірку за адресою [ADDRESS]. Перевіркою встановлено, що [PERSON] самовільно збудовано добудову до торгового павільйону на [ADDRESS]. За результатами перевірки [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою №549-ф від 05 вересня 2013 року за ст. 97 КУпАП у виді штрафу 170 грн., яка нею виконана повністю та постановою №161-ф від 24 квітня 2014 року у виді штрафу 5100 грн., яка на час прийняття рішення є чинною, крім того [PERSON] вручено припис про усунення виявлених порушень. На день подачі позову до суду відповідачкою не вчинено жодних дій направлених на усунення порушення прав позивача, зокрема не вчинено ні перепланування, ні знесення самовільно збудованої добудови, яка знаходиться на земельній ділянці позивача, Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності позивача для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови в [ADDRESS], виготовленої ПП «Експерт-Рівне-Землі», а саме додатку №1 до кадастрового плану та акту прийомки межових знаків на зберігання від 22 грудня 2013 року, при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було встановлено, що в межах земельної ділянки позивача знаходиться майно стороннього власника (користувача) земельної ділянки - [PERSON], а саме: у місці, де земельна ділянка позивача межує з земельною ділянкою, яку використовує відповідач, фундамент добудови до торгового павільйону виступає на земельну ділянку позивача на 0,21м, а навіс на 1,23 м. Тим самим порушено право власності позивача та ДБН 360-92 «Містобудування. Встановлені обставини в судовому засіданні повністю підтвердили допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] З дослідженого в судовому засіданні висновку експерта №40205/13_ЮШ комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 22 квітня 2015 року, вбачається, що межі земельної ділянки, на якій розташована спірна частина об'єкта, станом на дату складання висновку визначена проектом землеустрою, щодо відведення земельних ділянок у власність шляхом викупу та в оренду терміном на 49 років приватному підприємцю [PERSON] для обслуговування будівель торгового павільйону частково за рахунок земель, наданих в оренду суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON], та частково за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови міста в [ADDRESS]. На підставі даних реєстрації та даних натурної зйомки вбачається (додаток 1 до графічної частини), що частина будівлі торгового павільйону, а саме частина навісу та площадки з фундаментом, виходять за межі земельної ділянки визначеної даними реєстрації» (аркуш 5 висновку експерта). Крім того, висновком експерта підтверджено доводи позивача, що частина фундаменту (який утворився в результаті незаконної прибудови на місці критої площадки ганку) та навісу вступає за межі земельної ділянки площе. 0,0122 га, кадастровий номер [NUMBER] визначеної даними реєстрації та призначеної для обслуговування будівель торгового павільйону, а отже знаходиться в межах земельної ділянки позивача площею 0,0519 га кадастровий номер [NUMBER], яка була набута у власність та зареєстрована у встановленому законодавством порядку. Експертом зазначено, що «… на місці критої площадки-ганку влаштовано самовільну добудову «а» 1 та утворено окреме приміщення чим збільшено загальну площу приміщень торгового павільйону». Огороджуючі конструкції прибудови являють собою самонесучі огороджуючи елементи встановлені на поверхню літніх площадок, під покриттям існуючого навісу (фризу)… Межа ділянки позивача проходить по границі самовільної добудови, по частині фундаменту та по частині огороджуючої конструкції покрівлі - карнизу (додаток №1 до графічної частини). (аркуш 9 висновку експерта). Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до п.3.25* якого, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Згідно ч.2 ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.117 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч.1, ч.2, ч.5 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, на якій ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житловий, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (ч.3, ч.4, ч.5 ст.373 ЦК України). Таким чином, проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що [PERSON] здійснивши самочинне будівництво та зайнявши при цьому земельну ділянку позивача, порушує його право власності та право користування його земельною ділянкою на свій розсуд. Відповідно до ст.376 ЦК України: житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме мано вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідно документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Право власності на самочинне збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особа під уже збудоване нерухоме майном. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За умовами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 103 ЗК України передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення зберігання межових знаків тощо). Як вбачається з п.2 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» (надалі - постанова), відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: … - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Пункт 4 Постанови передбачає, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно п.5 Постанови, відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України) а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме мано (частина четверта статті 376 та статті 391 ЦК України). Пункт 11 Постанови вказує, що відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем а умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. Згідно п.17 Постанови, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги довів належними та допустимими доказами в тому числі, висновком експерта який підтверджує ті обставини, які обґрунтовують позовні вимоги позивача, зокрема наявність незаконної добудови відповідачем, порушення відповідачем п.3.25* ДБН 360-92 "Містобудування» та прав позивача в результаті такої добудови (частина фундаменту такої добудови знаходиться на земельній ділянці позивача), а отже з метою відновлення та захисту прав позивача, виконання вимог припису №397 від 29 серпня 2013 року щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги є обґрунтовані, представником відповідача не спростовані, тому підлягають до задоволення. Суд вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача в частині покладення витрат по виконанню рішення суду на [PERSON] у разі невиконання нею протягом строку, наданого на добровільне виконання рішення суду, примусово знести самочинно збудовану добудову до торгового павільйону на [ADDRESS], оскільки позивачем не надано суду жодного доказу у підтвердження невизнання, оспорювання чи порушення його прав відповідачем у майбутньому, а доказування наявності підстав для задоволення позову в цій частині не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн. згідно квитанції № ПН 506216С1 від 28 січня 2015 року, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved