Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

В червня 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою до відповідача [PERSON], в якій просив суд: стягнути з [PERSON] на його ([PERSON].) користь частину суми отриманої та неповернутої позики у розмірі 54 476, 10 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 10 червня 2014 року в простій письмовій формі у вигляді розписки був укладений договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути на першу вимогу кошти у розмірі 3 000, 00 доларів. 31 березня 2017 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою, яка останнім була отримана 12 квітня 2017 року, про повернення протягом тридцяти календарних днів від дня отримання вимоги, отриманих грошових коштів, відповідно до розписки від 10 червня 2014 року у розмірі 3 000, 00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 80 928, 17 грн. 04 травня 2017 року на прохання [PERSON], ним ([PERSON].) було відкрито картковий рахунок для повернення позики та який, листом повідомлено відповідачу, про що останній розписався 05 травня 2017 року. На виконання своїх зобов'язань, [PERSON], перерахував на його ([PERSON].) картковий рахунок (повідомлений відповідачу 05 травня 2017 року) грошові кошти на загальну суму 26 452, 07 грн. В послідуючому, 17 травня 2017 року [PERSON] звернувся з письмовою вимогою до [PERSON] про повернення протягом семи днів від дня отримання вимоги залишку позики, відповідно до розписки від 10 червня 2014 року, яка складає 54 476, 10 грн., оскільки, здійснення повернення отриманої позики з боку відповідача в добровільному порядку припинилося. Вказана вимога з боку відповідача була залишена без задоволення. Залишок отриманої позики у розмірі 54 476, 10 грн. відповідачем по теперішній час в добровільному порядку не повернуто, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав в повному обсязі, з підстав викладених у позові та просила суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслав; причини неявки суду не повідомив; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223,280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 10 червня 2014 року відповідачем було складено розписку наступного змісту: "Я [PERSON] взял в долг у [PERSON] 3 000 (три тысячи)$ США. Обязують вернуть по первому требованию" (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи, 31 березня 2017 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення останнім, протягом тридцяти календарних днів, з дня отримання вимоги, отриманих у [PERSON] грошових коштів, відповідно до розписки від 10 червня 2014 року у розмірі 3 000, 00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 80 928, 17 грн. (а.с.5). Вказана вимога [PERSON] була отримана 12 квітня 2017 року, про що свідчить копія повідомлення (а.с.7). На прохання відповідача, [PERSON] відкрив картковий рахунок для повернення [PERSON] отриманих грошових коштів, згідно розписки від 10 червня 2017 року, про що свідчить копія листа від 04 травня 2017 року (а.с.9). 03 травня 2017 року [PERSON],, на відкритий в ПАТ "КБ " ПриватБанк" рахунок, було перераховано 100, 00 грн. (для перевірки правильності рахунку), з яких 00, 50 грн. комісія банку, тобто сума повернутого боргу склала 99, 50 грн.; 05 травня 2017 року [PERSON] було перераховано 26 485, 00 грн., з яких 132, 43 грн. комісія банку, тобто, сума повернутого боргу склала 26 352, 57 грн. (99, 50 грн. + 26 352, 57 грн. = 26 452, 07 грн.). На підтвердження проведених перерахувань, позивачем надано випуску по рахунку (а.с.8). В послідуючому, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, і це встановлено судом, добровільне повернення з боку відповідача залишку позики, яка складає 54 476, 10 грн. (80 928, 17 грн. - 26 452, 07 грн. = 54 476, 10 грн.) припинено. Оскільки, повернення позики в добровільному порядку з боку [PERSON] було припинено, [PERSON], повторно, 17 травня 2017 року направив на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення останнім, протягом семи днів, від дня отримання вимоги, отриманих у [PERSON] грошових коштів, відповідно до розписки від 10 червня 2014 року у розмірі 54 476, 10 грн. (а.с.10). Вказана вимога [PERSON] була отримана 23 травня 2017 року, про що свідчить копія повідомлення (а.с.12). Даних, які б свідчили про повне повернення відповідачем [PERSON] залишку позичених грошових коштів у розмірі 54 476, 10 грн., судом не встановлено. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов'язку щодо повернення [PERSON] залишку позики, відповідно до договору позики від 10 червня 2014 року. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання перед позивачем [PERSON], які передбачені ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved