Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 1000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.08.2017 року відповідач [PERSON] як фізична особа взяв у позивача в позику 1000 грн., які зобовязався повернути 12.08.2017 року, про що власноруч написав розписку і поставив свій підпис. Однак у визначений термін та на даний момент позичені кошти не повернув, тобто відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання щодо повернення боргу, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що борг в сумі 1000 грн. відповідач не повернув, про що свідчить оригінал розписки у даній справі. Крім того, зазначив, що відповідач ще декілька раз позичав кошти у позивача, які також не повернув. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 21-24), просили в позові відмовити. Також відповідач [PERSON] на запитання суду пояснив, що він дійсно, влітку 2017 року позичив у [PERSON] 1000 грн. Також суду підтвердив, що надана позивачем і наявна в матеріалах справи розписка від 01.08.2017 року (а.с. 3), яку суд надав відповідачу [PERSON] для огляду, написана ним власноручно, кошти у встановлений строк 12.08.2017 року не повернув позивачу, оскільки в нього виникли фінансові проблеми. Але пізніше він повернув позивачу спочатку 200 грн., а потім ще 800 грн. На думку відповідача борг в сумі 1000 грн. позивачу ним повернуто повністю. Крім того, відповідач суду пояснив, що він не звертався до суду із будь-якими позовними вимогами про визнання розписки від 01.08.2017 року недійсною. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 01.08.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] зобовязався погасити боргове зобовязання в сумі 1000 грн. перед [PERSON] не пізніше 12.08.2017 року, про що власноручно написав розписку і поставив свій підпис (а.с. 3). Проте у вказаний в розписці строк 12.08.2017 року [PERSON] не повернув [PERSON] 1000 грн. 09.07.2018 року позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] надіслано вимогу про повернення боргу за розпискою у розмірі 1000 грн., однак відповідач не повернув отримані в позику грошові кошти. На запитання суду відповідач [PERSON] пояснив, що він дійсно, влітку 2017 року позичив у [PERSON] 1000 грн. Також суду підтвердив, що надана позивачем і наявна в матеріалах справи розписка від 01.08.2017 року (а.с. 3), яку суд надав відповідачу [PERSON] для огляду, написана ним власноручно, кошти у встановлений строк 12.08.2017 року не повернув позивачу, оскільки в нього виникли фінансові проблеми. Але пізніше він повернув позивачу спочатку 200 грн., а потім ще 800 грн. На думку відповідача борг в сумі 1000 грн. позивачу ним повернуто повністю. Крім того, відповідач суду пояснив, що він не звертався до суду із будь-якими позовними вимогами про визнання розписки від 01.08.2017 року недійсною. Отже, суд приймає до уваги визнання відповідачем обставини позики 01.08.2017 року [PERSON] у [PERSON] 1000 грн. з терміном повернення вказаної суми коштів до 12.08.2017 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ч. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику в такій самій кількості, що була передана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановленні договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного Кодексу України). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконані у встановлений строк його виконання. Згідно ст.\~629\~ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем [PERSON] умов договору позики та порушення ним вимог ст. 1049 ЦК України. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобовязань, зокрема, позики, встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу в сумі 1000 грн. підлягають задоволенню. Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] та його представника про те, що борг в сумі 1000 грн. позивачу повернутий відповідачем повністю з таких підстав. Суд вважає, що відповідач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів в підтвердження повернення ним боргу в сумі 1000 грн. позивачу [PERSON] Відповідачем [PERSON]\~на підтвердження\~повернення позивачу\~боргу надано суду копію розписки [PERSON] від 03.04.2018 року, відповідно до якої зазначено: «Розписка дана [PERSON] в тому, що я получив борг в сумі 800 грн. від [PERSON]В.» (а.с. 27). Суд вважає, що вказана розписка позивача [PERSON] від 03.04.2018 року не є належним доказом виконання [PERSON] боргового зобовязання по розписці, написаній відповідачем власноруч 01.08.2017 року, оскільки в ній не вказано, що 800 грн. [PERSON] 03.04.2018 року передав [PERSON] саме на виконання договору позики по розписці від 01.08.2017 року. Крім того, в судовому засіданні позивач надав суду для огляду оригінали інших розписок [PERSON] про отримання ним позики у [PERSON] З урахуванням того, що оригінал розписки написаної 01.08.2017 року власноруч відповідачем [PERSON] знаходиться в матеріалах справи (а.с. 3), належних та допустимих доказів повернення позивачу [PERSON] боргу в сумі 1000 грн. по розписці від 01.08.2017 року відповідачем [PERSON] суду не надано, вказане свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та порушення вимог ст. 1049 ЦК України. За таких обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved