Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19005,34 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.09.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н, який складає заява разом з підписаними « Умовами та правилами надання банківських послуг», Правил користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті. Відповідно до такого договору останній отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Однак своїх зобов'язань за вказаним договором відповідач не виконує у зв'язку з чим станом на 26.03.2015 року має заборгованість в розмірі 19005,34 грн., яка складається : 9150,90 грн. - заборгованість за кредитом ; 7473,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 881,21 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача Вовчок Г.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. Просила позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] позову не визнала з підстав, викладених у письмовому заперечені на позов, зокрема через те, що договір укладений з позивачем не відповідає вимогам закону та порушує його. Разом з тим, просили про застосування строку позовної давності щодо пені. Вислухавши сторін, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 24.09.2010 року між позивачем Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №б/н відповідно до Анкети -заяви, з пам'яткою клієнта про приєднання до « Умов та правил надання банківських послуг», Правил користування платіжною карткою та «Тарифами по престижним картам Vіza», з базовою процентною ставкою 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява-анкета разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві. В яких зокрема зазначено, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, клієнт дає банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт ; за порушення термінів сплати щомісячних платежів банк нараховує штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач фактично скористався лімітом кредитування, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти. В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, при цьому одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором від 24.09.2010 року виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі 7000 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що в порушення умов вказаних кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту із його складовими частинами, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, яка станом на 26.03.2015 року має заборгованість в розмірі 19005,34 грн., яка складається : 9150,90 грн. - заборгованість за кредитом ; 7473,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 881,21 грн. - штраф (процентна складова) ( розрахунок заборгованості). Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України). Виходячи зі змісту ст.ст.546,548,549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання. Отже, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх кредитних зобов'язань, з урахуванням норм чинного законодавства, визначеним умовами кредитування розміром штрафу як спеціального заходу захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язань боржником, виходячи з істотності допущення відповідачем порушень протягом всього строку користування кредитом, визначений позивачем станом на 26.03.2016 року розмір заборгованості за кредитом, яка складається з 9150,90 грн. - заборгованість за кредитом ; 7473,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 881,21 грн. - штраф (процентна складова) ( розрахунок заборгованості). Стосовно вирішення питання про обґрунтованість пред'явленої позивачем вимоги щодо сумарного стягнення заборгованості по пені та комісії в загальній сумі 1000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 629 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України приводить суд до переконання, що при здійсненні будь-яких кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі і в частині формулювання назв таких нарахувань, що забезпечило б прозорість і однозначність вимог банку. Згідно п.3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі із зазначенням переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Так, судом встановлено, що окремим платежем, обов'язок по сплаті якого покладений на відповідача за договором є "комісія за зняття з кредитної картки готівки в розмірі 3% від суми операції", яку в аспекті положень п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту суд розцінює як додаткову плату за розрахунково-касове обслуговування при користуванні кредитними коштами, зняття яких автоматично здійснюється безпосередньо в момент видачі готівки шляхом списання з карткового рахунку. В той же час, умовами кредитного договору, Правилами надання споживчого кредиту та Умовами кредитування не конкретизовано сплату позичальником комісії як супутньої послуги банку, що входить до сукупної вартості кредиту, не визначено її розмір, базу розрахунку, натомість будь-яких застережень стосовно тотожності даного платежу з «комісією», яку позивач пред'являє в позові сумарно з пенею, суду не надано, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу, зважаючи на положення ч.1 ст.11 ЦПК України та п.3 постанови Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Також суд критично ставиться до з'явлення заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобов'язання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобов'язань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно - зобов'язальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та пред'явленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості (а.с.5-6) в графі "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" розмір заборгованості визначено в 1000 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум (а.с.6) вона вказана виключно як заборгованість по комісії, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку як доказу в обґрунтування заявлених вимог, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для її стягнення. Що в свою чергу, виключає можливість застосування до такої позовної давності, враховуючи заяву представника відповідача. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання відповідачем кредитно-договірних зобов'язань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 24.09.2010 року станом на 26.03.2015 року : 9150,90 грн. - заборгованість за кредитом ; 7473,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 88,21 грн. - штраф (процентна складова), суд дійшов висновку про те, що допущене відповідачем порушення умов договору є істотним, а тому з неї на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню сума заборгованості за вказаним вище договором станом на 26.03.2015 року в загальному розмірі 18005,34 грн. (з розрахунку: 9150,90 грн. +7473,23 грн. +; 500 грн. + 881,21 грн.). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, в силу ч.1 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору 230,68 грн. пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved