Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Згідно Ухвали Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19.06.2018 р. на розгляд Городенківського районного суду передана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в розмірі 2500 доларів США, що еквівалентно сумі 65750 грн. Ухвалою від 17.10.2017 р. позовна заява була залишена без руху. На виконання зазначеної ухвали позивачка 25.10.2018р. подала до суду позовну заяву після усунення недоліків, в якій просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти в розмірі 2500 доларів США, що еквівалентно сумі 70350 грн. В обґрунтування позову зазначила, що в 2013 році придбала в жительки с. Торговиця [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в с. Торговиця Городенківського району, при цьому оплатила відповідачці [PERSON] 2500 доларів США, а остання 27.05.2013 року в присутності секретаря сільської ради [PERSON], дала розписку про продаж будинку та отримання нею грошей від позивачки. З того часу позивачка почала проживати в даному будинку. Відповідачка їй обіцяла зробити документи на будинок і оформити договір купівлі-продажу, але зобов'язання не виконала. Оскільки відповідачка відмовляється передати належним чином будинок, тому позивачка просить стягнути в її користь гроші, які вона заплатила відповідачці за цей житловий будинок. Розписка є підтвердженням передання їй позивачкою коштів у сумі 2500 доларів США. На письмове звернення позивачки про повернення коштів відповідачка не зреагувала, кошти не повернула, тому позивачка, покликаючись на ст.ст. 525, 1049 ЦК України, звернулась до суду за захистом порушеного права і просить стягнути кошти з відповідачки. Оригінал розписки від 27.05.2013 року позивачка надала суду в підготовчому засіданні. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задовольнити. Позивачка пояснила суду, що житловий будинок, про продаж якого вона домовилась із відповідачкою [PERSON] знаходиться в [ADDRESS]. Вони домовились, що ціна будинку складала 4000 доларів США. 27.05.2013 р. в приміщенні Торговицьої сільської ради, в присутності тодішнього секретаря сільської ради [PERSON], нею була написана розписка, що вона передає [PERSON], жительці с. Торговиця 2500 доларів США за будинок по [ADDRESS] і зобов'язується доплатити їй 1500 доларів США, а [PERSON] зобов'язується продати цей будинок і бере на себе витрати на переоформлення будинку. Розписка була підписана нею, [PERSON] та секретарем Торговицької сільської ради [PERSON], після чого Торговицький сільський голова [PERSON] скріпив цю розписку печаткою сільської ради. Документів на будинок [PERSON] їй не давала, пояснила, що вони ще не готові. Після проведення часткової оплати відповідачці за будинок позивачка з чоловіком заселились в ньому. В кімнаті була пічка, яка «курила», тому замість неї поставили кахельну грубку, в кімнаті замінили двоє вікон на пластикові; так як на вулиці завалилась тимчасова споруда із тирсоплити, вимурували невеличку цегляну кухню. Неодноразово вона зверталась до [PERSON], щоб оформили документи про продаж будинку. Тоді дізналась, що на цей будинок є заповіт на сина відповідачки, який перебуває у Англії, а написала заповіт на нього померла «тета», яка була німа. Після смерті її чоловіка, який помер [INFO], позивачка до осені жила в цьому будинку, а потім перейшла жити в с. Підвисоке Снятинського району до сина. Відповідачка виїхала за кордон, тому позивачка неодноразово зверталась до її чоловіка [PERSON], щоб його дружина повернула оплачені їй кошти за будинок, так як вона не виконала свої зобов'язання щодо оформлення документів на будинок. Чоловік відповідачки їй подзвонив і запропонував прийти в сільську раду, що він поверне гроші. Тому разом з сином вона приїхала до Торговицької сільської ради. Там чоловік відповідачки їй запропонував отримати 1300 доларів США, при цьому пояснив, що решту грошей не віддадуть, тому що вони користувались будинком, і за це треба платити. Одночасно пояснила, що колишній секретар сільської ради [PERSON], який був присутній при передачі нею відповідачці грошей, в даний час в Торговицькій сільській раді не працює, виїхав за кордон. Відповідачка [PERSON], зареєстроване місце проживання якої згідно інформації [ADDRESS] - в судове засідання не з'явився повторно, відзив на позов до суду не надіслала. Про дату, час і місце судового засідання повідомлялася відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України судовими повістками, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч.1 ст.13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 27.05.2013 року [PERSON] в приміщенні Торговицької сільської ради отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 2500 доларів США в рахунок оплати за житловий будинок по [ADDRESS], про що остання склала відповідну розписку, яка підписана [PERSON], [PERSON] та секретарем Торговицької сільської ради [PERSON], який працював в той час. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що грошові кошти у визначеному у розписці розмірі передані відповідачці за продаж будинку, витрати на переоформлення будинку бере на себе [PERSON], після їх переоформлення [PERSON] зобов'язується продати даний будинок, а [PERSON] зобов'язується доплатити їй 1500 доларів США. Зазначена розписка містить відтиск печатки Торговицької сільської ради. Довідкою Торговицької сільської ради № 1443 від 22.11.2018 р. стверджено, що в господарстві по [ADDRESS] в 2013 р. - 2016 р. проживали [PERSON] та [PERSON]. Про те, що [PERSON] помер [INFO] в с. Торговиця Городенківського району, свідчить свідоцтво про смерть серії І-[NUMBER], видане 29.01.2015р. виконкомом Підвисоцької сільської ради Снятинського району, актовий запис № 5 від 29.01.2015р. З показань свідка [PERSON], чоловіка відповідачки [PERSON], встановлено, що колишнім власником житлового будинку по [ADDRESS], його тіткою [PERSON] був складений заповіт на належне їй майно на ім'я його сина [PERSON], [INFO]. Свідок ствердив, що його дружина [PERSON], яка в даний час перебуває за кордоном, отримала від позивачки кошти, як аванс, за продаж позивачці житлового будинку по [ADDRESS], і в подальшому мали оформити документи на будинок. [PERSON] померла приблизно за 1 -2 роки до отримання його дружиною коштів від позивачки. Його син - [PERSON] тривалий час проживає за межами України, на час смерті [PERSON] не проживав разом з нею, в 6-тимісячний строк після смерті спадкодавця не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та не уповноважував довіреністю це робити своїх батьків: [PERSON] чи [PERSON] Також ствердив, що його син в нотаріуса на отримував свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Одночасно свідок пояснив, що він мав намір повернути позивачці 1500 доларів США, а не 2500 доларів США, тому що різниця - це розмір орендної плати за проживання позивачки в будинку, але позивачка відмовилась прийняти від нього запропоновану суму коштів. Свідок заперечив факт укладення між ним чи членами його сім'ї договору оренди жилого приміщення з позивачкою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає в [ADDRESS]. Протягом трьох років біля нього в сусідстві, по вул. Мічуріна, проживали позивачка, яку називали «вуйна [PERSON]» з чоловіком, якого називали «[PERSON]»; їх городи межували. В тій хаті раніше жила [PERSON], яка померла. Пояснив, що в цій хаті, яку купили в [PERSON], сусіди поміняли на пластикові два вікна, вмастили стрих, помалювали хату, поклали цегляну літню кухню і накрили її шифером. Свідок [PERSON], Торговицький сільський голова, в судове засідання не з'явився повторно. В судовому засіданні встановлено, що оформлення договору купівлі-продажу в передбаченому законом порядку не відбулося, жодна з сторін цього не бажає, до того ж відповідачка [PERSON] не є власником нерухомого майна, законним представником власника, або його представником за нотаріально посвідченою довіреністю і, відповідно, - не має законного права розпоряджатися зазначеним майном та отримувати за його реалізацію кошти. [PERSON] не повернула отримані нею від позивачки кошти в сумі 2500 доларів США. Відповідно ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Оригінал наданої суду розписки підтверджує виконання позивачкою [PERSON] свого зобов'язання щодо передачі грошових коштів [PERSON] у розмірі, зазначеній у розписці, тобто, у розмірі 2500 доларів США, та, відповідно, невиконання відповідачкою свого зобов'язання щодо повернення взятих коштів позивачу. Відповідно ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Зазначена стаття визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також піддягає поверненню у всіх випадках невиконання або неналежного виконання договору, або його не укладення. Отже, передані позивачкою кошти є авансом, проте сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу будинку за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України. Сторони відмовилися від укладення договору; відповідачка, яка отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, тому кошти, отримані відповідачкою, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12, в якій зазначено наступне: «внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню". Отже, враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 2500 доларів США безпідставно утримуються відповідачкою, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з неї цих грошових коштів на користь позивача підлягає задоволенню. Доказів того, що на час розгляду справи судом відповідачка повернула позивачці отримані грошові кошти, суду сторонами не надано. Відповідно змісту ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. При вирішенні справи суд враховує роз'яснення, що містяться в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. стосовного того, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно інформації Національного банку України станом на 24.10.2018 року (на час виготовлення позову після усунення недоліків) офіційний курс гривні щодо іноземних валют становив 2814,9402 за 100 доларів США, сума позову 2500 доларів США еквівалентна сумі 70350 грн. Водночас, 100 доларів США відповідно до курсу Національного банку України станом на 25.01.2018 року (дату ухвалення рішення) становить 2778,6528 грн. Відповідно, 2500 доларів США по курсу НБУ станом на дату ухвалення судового рішення складає 69466,32 грн. З відповідачки слід стягнути зазначену суму, тому позов слід задовольнити частково. Питання розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 192, 524,533,546,570,657 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial