Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Заїка Г.М., звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із позовною заявою до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з квартири та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивує тим, що являється власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №1091 від 19.10.2020 року. Зазначену квартиру позивач придбав у відповідачки [PERSON] , в особі її представника [PERSON] , який діяв на підставі довіреності. В свою чергу, 29.12.2020 року позивач продав свою квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачці [PERSON] , що підтверджується договором купівлі - продажу №5341 від 29.12.2020 року. Однак відповідачка [PERSON] разом з онуком [PERSON] продовжують проживати у проданій позивачу квартирі, та не бажають добровільно з неї виселитися, а [PERSON] також знятися з реєстрації місця проживання. Позивач намагався врегулювати даний спір з відповідачами в добровільному порядку, однак останні категорично відмовляються виселятися з квартири. Оскільки відповідачі не є членами його сім`ї, угоди між ними про безоплатне користування квартирою не укладено, тому відсутні підстави для користування ними квартирою. Позивач, як власник, має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю, шляхом виселення відповідачів, які проживають у квартирі без достатніх правових підстав. У зв`язку з наведеним, позивач, посилаючись на положення статті 386, 391 ЦК України просить визнати припиненим право відповідачів на користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виселити їх із зазначеної квартири. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідачі, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали. Третя особа [PERSON] також до суду не з`явився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу у його відсутності. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він разом з [PERSON] , який є його давнім товаришем, ходив до квартири в якій проживає жінка на ім"я [PERSON]. Він чув як [PERSON] пропонував їй виїхати з квартири, на що остання відмовлялася, бо її все влаштовувало і вона нікуди не бажала переїжджати. Жінка була напідпитку, по ній було видно, що вона зловживає алкогольними напоями. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №1091 від 19.10.2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №228668844 від 19.10.2020 року (а.с. 14-16). Дану квартиру позивач придбав у відповідачки [PERSON] . [PERSON] , в свою чергу, набула право власності на квартиру, належну позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору договору купівлі - продажу №5341 від 29.12.2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239227949 від 29.12.2020 року (а.с. 17-18). Згідно акту комісії МК ВЖРЕП №7 від 01.02.2021 року №2, в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Даний факт підтверджується також довідкою МК ВЖРЕП №7 від 01.02.2021 року №272, виданою власнику [PERSON] , про те, що в квартирі [ADDRESS] , проживають: [PERSON] та [PERSON] , яка 31.12.2020 року знята з реєстрації у зазначеній квартирі (а.с.20). Згідно копії карти про прописку [PERSON] , [INFO] , останній прописаний у квартирі [ADDRESS] з 30.08.2013 року (а.с.12). Згідно копії карти про прописку [PERSON] , [INFO] , остання прописана у квартирі [ADDRESS] з 03.09.2013 року; знята з реєстрації місця проживання - 31.12.2020 року (а.с.13). Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі перешкоджають позивачу користуватися власністю, без жодних на те законних підстав, займають належне йому житлове приміщення, обмежуючи його право користування. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його, сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Відповідачі не являються членами сім`ї позивача [PERSON] . У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі не входять до складу сім`ї позивача. З моменту відчуження квартири, право на користування нею у [PERSON] та [PERSON] було втрачено. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УPCP виселення із найманого жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав власника квартирою, яким є позивач [PERSON] , що полягає в обмеженні його прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Проживаючи в квартирі позивача, відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власним житлом, а тому підлягають виселенню з вказаної квартири. Якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає визнання припиненим права відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виселити їх з даної квартири. Вирішуючи питання щодо задоволення позовної вимоги про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку суд виходить з наступного. Абзацом 13 частини 3 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказані положення знаходить свій розвиток в Правилах реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. За змістом ст.1, ст.4 ЦПК України, ст.15-18 ЦК України суди не вправі перебирати на себе повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, тощо у питаннях, що належать до їхньої компетенції. Повноваженнями з реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації наділені органи реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Вищенаведене також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в Постанові від 03 квітня 2019 року у справі 753/11812/17 згідно якої рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, є саме по собі підставою для зняття його з реєстрації у вказаній квартирі. Крім того, суд додатково зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази наявності спору між позивачем і реєстраційним органом з приводу зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку. Тому дана вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 908,00 грн судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача в розмірі 908,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial