Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач 02 жовтня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що вона з травня 1976 року зареєстрована та проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Враховуюче похилий вік та стан здоров'я, відповідач запропонувала позивачу укласти договір, згідно якого відповідач зобов'язалася доглядати за нею, а після смерті позивача домоволодіння за [ADDRESS] перейде у власність відповідача. Після чого сторони відвідали нотаріуса та уклали договір. З моменту укладання договору їх відносини почали погіршуватися, відповідач постійно була чимось незадоволена, кричала на позивача, а згодом почала бити. Не витримавши побиття, 09.01.2014 року позивач звернулася з заявою до Ленінського РВ в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення. 04 липня 2014 року після чергового побиття, наряд міліції вже викликала невістка позивача [PERSON] З метою розірвання договору довічного утримання позивач звернулася за правовою допомогою та з відповіді на адвокатський запит дізналася, що домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано на праві власності на підставі договору дарування за іншою особою. Позивач просила визнати недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного 27.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON], за реєстровим № 4768; застосувати наслідки визнання недійсності правочину та повернути сторони в первісний стан. Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, місце і час розгляду справи повідомлялася належним чином, письмово просила слухати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 27 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS], згідно умов якого [PERSON] усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи на меті реальне настання правових наслідків від укладеного правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належне [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, видане виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради депутатів трудящих, та зареєстрованому в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12.02.2008 року, реєстраційний № 22079722 вказане домоволодіння. Договір посвідчений приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 4768 (а.с.65-66). Встановлено, що власником домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. Пунктом 11 Договору дарування від 27.10.2009р. роз'яснено, що право власності на зазначене домоволодіння виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та символів речі (ключів). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, [PERSON], оформлюючи договір дарування, була переконана, що фактично буде укладено договір довічного утримання, оскільки вона залишилася одна та потребувала сторонньої допомоги та догляду. Проте, суд критично ставиться до посилань позивача на ті обставини, що умовами укладання договору була обіцянка відповідача у довічному утриманні її, наданні щоденної допомоги по особистому догляду та веденню господарства в обмін на спірне домоволодіння, оскільки договір дарування передбачає безоплатну передачу майна у власність. Крім того, безпосередньо представник позивача в судовому засіданні пояснив, що оскільки сторони проживали разом, вели спільне господарство, то вони, при укладенні оспорюваного договору, не домовлялися ні про які умови договору. Згідно ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні договору довічного утримання сторони повинні визначити всі види матеріального забезпечення, об'єм, способи та форми. За загальним правилом повинні бути визначені вид та кількість харчування, періодичність, калорійність та окремі елементи. Оскільки даний договір передбачає можливість догляду, то сторони повинні чітко визначити, з чого саме буде складатися догляд. В договорі визначаються умови, норми, засоби догляду, періодичність, якість та зміст. Якщо відчужувач потребує медичного обслуговування, то вказується, якого саме - загального або спеціального, які ліки необхідні, їх кількість та приблизна вартість. Довічне утримання може надаватися у чітко визначеній сумі, черговість виплат грошових сум повинна бути визначена в договорі. Однак, у судовому засіданні представник позивача не зміг навести ні одну з цих умов, яку він хотів би визначити в договорі довічного утримання. Також, суд зауважує на тому, що процедури посвідчення та укладення договору дарування та договору довічного утримання, а також реєстрація договорів, суттєво відрізняються між собою. Так, відповідно до діючого законодавства України, при укладенні договору довічного утримання, нотаріус обов'язково з'ясовує у сторін договору які конкретні види матеріального забезпечення та догляду (опікування) будуть надаватись набувачем відчужувачу, розміри витрат в грошовому виразі і т. д., які прописуються в самому договорі довічного утримання, крім того, для оформлення та нотаріального посвідчення договору довічного утримання відчужувачем робляться відповідні замовлення в КП „ДМБТІ" та нотаріусом, при підготовці документів для посвідчення договору довічного утримання, робляться відповідні запити, і саме в цих запитах та замовленнях обов'язково вказується для якої мети вони робляться. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що твердження представника позивача про те, що між сторонами була домовленість на укладання іншого правочину, що позивач не розумів, який документ підписує і які правові наслідки укладення договору дарування, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки є непереконливими. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. В судовому засіданні не доведений той факт, що позивач мав спотворене уявлення про обставини, що дійсно мають місце, не встановлено, що оспорюваний правочин укладався під впливом помилки, а саме не доведений той факт, що дійсно мала місце помилка, в розумінні неправильного сприйняття позивачем суб'єкта, предмету або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на його волевиявлення і за відсутності якої, за обставинами справи, можна вважати, що правочин не був би укладеним. В судовому засіданні були допитані свідки як з боку позивача так і з боку відповідача. Разом з тим, свідки нічого конкретного стосовно предмета спору не пояснили. Отже, суд прийшов до висновку, що позивач мав добровільний намір саме подарувати належне йому на праві власності домоволодіння, що і було зроблено 27 жовтня 2009 року. Крім того, наявні в матеріалах справи звернення до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та Прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська свідчать про характер відносин, які склалися між сторонами, але не є доказом недійсності договору дарування від 27.10.2009 року, оскільки доказів, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, [PERSON] не надала. В судовому засіданні не доведений той факт, що позивач мав спотворене уявлення про обставини, що дійсно мають місце, не встановлено, що особа, яка укладала оспорюваний правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Отже, суд прийшов до висновку, що укладання договору дарування спірного домоволодіння відповідало дійсним намірам позивача укласти саме договір дарування і є його добровільним волевиявленням. А тому, у суду відсутні законні підстави застосувати наслідки визнання недійсності правочину та повернути сторони в первісний стан, та позовні вимоги в цій частині є такими, що не ґрунтуються на законі. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що немає підстав для визнання договору дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного 27.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON], за реєстровим № 4768 недійсним, оскільки вказані вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed