Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з додаткової відповідальністю МЗ Буран про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві, в судовому засіданні посилався на те, що наказом №243-к від 01 липня 2014 року його було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України, в зв'язку з відсутністю на робочому місці з 06 травня 2014 року по 30 травня 2014 року і з 03 червня 2014 року по 27 червня 2014 року. Вважає даний наказ незаконним, оскільки він не відповідає дійсним обставинам, оскільки наказом №45 від 02 квітня 2014 року на підприємстві в зв'язку зі скрутним фінансовим становищем було встановлено період простою з 07 квітня 2014 року до 30 квітня 2014 року. Про існування будь-яких інших документів, які б встановлювали правила внутрішнього трудового розпорядку позивачу відомо не було до дня звільнення. В судовому засіданні позивач пояснив що вважає наказ про звільнення незаконним, а тому він підлягає визнанню неправомірним, а позивач по справі - поновленню на роботі. Вважає, що при звільненні відповідачем було грубо порушено норми трудового законодавства. Також вважають, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки, стягнення моральної шкоди. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до положень ст.224 ЦПК України. Суд вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №36 від 03 лютого 2012 року позивача було прийнято на роботу на посаду слюсара-ремонтника 5 розряду товариства з додаткової відповідальністю МЗ Буран. 01 липня 2014 року, згідно наказу №243-к від 01 липня 2014 року його було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України, в зв'язку з відсутністю на робочому місці з 06 травня 2014 року по 30 травня 2014 року і з 03 червня 2014 року по 27 червня 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право громадян України на працю-тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру та реалізація працівниками такого права шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою передбачено ст. 2 КЗпП України. За правилами ст. 141 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну , неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Із досліджених судом заяви позивача про надання роз"яснень щодо встановленого графіку роботи або правил внутрішнього трудового розпорядку за період з 01 травня 2014 року по 01 липня 2014 року, наказів №45 та №48 про встановлення режиму роботи підприємства, не вбачається, що позивача було повідомлено та ознайомлено із графіком роботи в цей період, особисто з заявою про припинення трудових відносин позивач до роботодавця не звертався. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наказ № №243-к від 01 липня 2014 року підлягає визнанню незаконним, а позивач - поновленню на роботі. У відповідності до ст.ст. 110, 116 КЗпП України саме на власника підприємства, або уповноважений ним орган (тобто роботодавця) покладений обов'язок вчасно провести всі розрахунки. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної платні, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, оскільки нарахування виплат, що обчислюються із середньої плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню: заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2014 року по 01 липня 2014 року в розмірі 3897 гривень 50 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням за період з 01 липня 2014 року по 16 жовтня 2014 року включно в розмірі 5001 гривень 92 копійки. Згідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проаналізувавши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність у позивача на протязі тривалого часу моральних страждань, оскільки він був позбавлений можливості працювати на своїй посаді, звичайний ритм його життя було порушено, позбавлено засобів до існування тощо, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині позову знайшли своє підтвердження і підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 000 гривень. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Решта позовних вимог позивача - задоволенню не підлягає за їх недоведеністю. Оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені частково, то підлягає стягненню із відповідача на користь держави неоплачений при подачі позову судовий збір за в сумі 487 гривень 20 коп.

Outcome: partial