Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

До суду звернулась позивачка [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] з 05 серпня 2011 року. [INFO] у них народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі, про що 27 грудня 2011 року в Книзі реєстрації народжень зроблено запис № 1317 та видано свідоцтво серії [NUMBER] . 17.05.2018 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду їх шлюб було розірвано. Син проживає разом з нею. Спільне життя з відповідачем остаточно припинене з квітня 2017 року. Звернутись до суду її примусили наступні обставини. Відповідач тривалий час зловживає спиртними напоями. З цієї причини він не забрав їх з сином з пологового будинку, це зробила її подруга [PERSON] . Після народження сина відповідач не цікавився ним, не займався його вихованням, не утримував його. З квітня 2017 року відповідач проживає окремо від дитини та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Вона не зверталася до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання сина, оскільки відповідач не працював та не бажав утримувати дитину, навпаки, жив на гроші, які вона отримувала на дитину. Крім того, вона була вимушена працювати одразу після народження дитини, щоб утримувати їх сім`ю. Також, матеріально їй допомагали її родичі. Жодного разу відповідач навіть не поцікавився, за які кошти виховується та утримується дитина. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею без участі та підтримки з боку відповідача з самого народження сина, що говорить про його особисте ставлення до дитини. Відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє зацікавленості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, зовсім не спілкується з сином, не дарує подарунків на день народження; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, так як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку сина вона прикладає всі свої зусилля та можливості, створила всі необхідні умови для його здорового та всебічного розвитку. Відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що підтверджується його заявою від 2 липня 2019 року, засвідченою приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дрябловим О.В. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Названі дії, у відповідності до ст.164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування сина, ту обставину, що вона ніколи не створювала перешкод у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька у вихованні, вище викладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, на її думку, принижує гідність дитини та може в подальшому привести до негативних наслідків у житті сина як з моральної, так і з правової точки зору. У відповідності з ч.4 ст.155 СК України, ухилення кого - небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції, про права дитини, держави - сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням визначають, відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. В судове засідання сторони не прибули, позивачка та третя особа надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала, представник третьої особи - Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області - Філяровська О.П. проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак, конверт до суду повернувся з відміткою про повернення за строками зберігання. Тому повідомлявся про розгляд справи оголошенням на офіційному веб-порталі «Судової влади». Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як встановлено судом, позивачка перебувала в шлюбі з [PERSON] (а.с.6), який було розірвано 17.05.2018 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду (а.с.8). [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі (а.с.7). Син проживає разом з позивачкою (а.с.9). За твердженням позивачки, відповідач тривалий час зловживає спиртними напоями, не цікавиться сином, не займається його вихованням, не утримує його, проживає окремо від дитини та жодного з покладених законом на батька обов`язків не виконує, не бере жодної участі у вихованні сина. Позивачка не зверталася до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання сина, оскільки відповідач не працював та не бажав утримувати дитину. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. 02.07.2019 року відповідач надав нотаріально завірену заяву, в якій заявив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо свого малолітнього сина [PERSON] (а.с.10). Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції, про права дитини, держави - сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням визначають, відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення кого - небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що [PERSON] ухиляється від виховання свого сина [PERSON] , [INFO] , а саме: не піклується про його фізичний і духовних розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, наданого до суду Службою у справах дітей, вважають за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.25-26). На підставі викладеного,

Outcome: approved