Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, посилаючись на те, що 05.07.2019 року відповідач [PERSON] , в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , отримав під розписку у борг у нього гроші у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. Кінцева дата повернення боргу у вищезазначеній розписці вказана - 30.08.2019 року. Отримані відповідачем гроші у борг за вказаними вище розпискою, що за своєю правовою природою є договорами позики, станом на дату подання позову повернуто не було. У випадку прострочення виконання зобов"язання, відповідач прийняв зобов"язання сплатити штраф в сумі 10 000 грн. Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за розпискою, обумовлений штраф та сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. Ухвалою судді від 15.10.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено у підготовче судове засідання. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлений позов, з викладених в ньому підстав та не заперечував проти заочного розгляду. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать судові конвертами зі зворотніми повідомленнями, які повернулись на адресу суду за закінченням терміну зберігання, а також оголошенням на сайті, причини нявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а тому, суд вважає за можливе проводити судове засідання у порядку ст.. 280 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 05.07.2019 року відповідач [PERSON] , в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , отримав під розписку у борг у нього гроші у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. Кінцева дата повернення боргу у вищезазначеній розписці вказана - 30.08.2019 року (а.с.5). Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривна. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в України у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнах, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що у випадку прострочення виконання зобов"язання, відповідач прийняв зобов"язання сплатити штраф в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved