Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з [PERSON] на його ( [PERSON] ) користь: 31 706, 00 грн. - основна сума боргу за договором позики; 2 378, 02 грн. - три відсотки річних, 4 343, 85 грн. - інфляційні втрати; 704, 80 грн. - витрати по оплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 лютого 2015 року в простій письмовій формі у вигляді розписки був укладений договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути в повному обсязі отримані кошти у розмірі 600 , 00 Євро та 11 000, 00 грн. до 01 червня 2015 року. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув. В добровільному порядку [PERSON] по теперішній час отримані в борг грошові кошти не повернув, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики передано за територіальною підсудністю для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва. Позивач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав заву про розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку; направив письмові заперечення на позов та просив суд, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити посилаючись на те, що у вересні 2014 року між ним та позивачем було укладено усну угоду щодо придбання останнім у нього ( [PERSON] ) належного йому автомобіля ? Самад ?, д.н.з. [NUMBER] . Даний автомобільним було придбано за кредитні кошти і для його продажу необхідно було погасити існуючу станом 01 вересня 2014 року заборгованість по кредиту у розмірі близько біля 7 000, 00 грн. Оскільки, [PERSON] мав намір придбати вищезазначений автомобіль, він передав йому [PERSON] грошові кошти у розмірі 600, 00 Євро у якості завдатку для майбутнього придбання автомобіля. Вказані гроші [PERSON] вніс на погашення залишку по кредиту та отримав довідку з банку про закриття кредиту. Після отримання ним завдатку, автомобіль постійно знаходився у гаражі позивача. За спільною домовленістю між позивачем та відповідачем, позивач почав здійснювати ремонтні роботи автомобіля, на які ним ( [PERSON] ) було витрачено 11 000, 00 грн. В послідуючому позивач відмовився від придбання належного йому ( [PERSON] ) автомобіля, мотивуючи тим, що він розпочав будівництво на власній земельній ділянці і не має коштів для придбання автомобіля. Оскільки, йому терміново були потрібні грошові кошти, він був змушений написати вищезазначену розписку для можливості самостійно реалізувати автомобіль. Написану власноручно розписку при свідках він передав позивачу та пообіцяв повернути кошти при можливості та у розумні строки. Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (до ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.2, 3 ст. 545 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 07 лютого 2015 року відповідачем було складено розписку наступного змісту: " Я, [PERSON] получил в долг от [PERSON] денежные средства в суме: 1. 600 евро ( шестьсот евро ); 2. 11 000 грн. ( одиннадцать тыс. гривен ) в срок до 01 червня 2015 года ? (а.с.5). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем позичених грошових коштів у розмірі 600, 00 Євро та 11 000, 00 грн., судом не встановлено. Як і не встановлено, що грошові кошти [PERSON] у розмірі 600, 00 Євро були передані [PERSON] в рахунок завдатку, для послідуючого укладення договору купівлі - продажу автомобіля. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення [PERSON] позики, відповідно до договору позики ( розписки ) від 07 лютого 2015 року. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Передбачене ч.2 статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. При цьому, суд вважає за можливе здійснити нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки, позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 06 лютого 2018 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, сума позики залишається неповернутою. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума заборгованості складається з суми основного боргу - 600 Євро, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 06 лютого 2018 року складає 3 451, 16 грн. за 100 Євро = 20 706, 96 грн., 11 000, 00 грн., а всього - 31 706, 96 грн.; 4 343, 85 грн. - інфляційні втрати; 2 378, 02 грн. - три відсотки річних При перевірці вищезазначеного розрахунку, судом встановлено, що період прострочення виконання зобов`язань відповідачем складає з 02 червня 2015 року по 06 лютого 2018 року ( дата, відповідно до якої проведені стороною позивача нарахування ), і за зазначений період часу інфляційні втрати, виходячи з суми основного боргу - 31 706, 96 грн., складають - 10 325, 23 грн.; 3% річних - 2 553, 93 грн. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому, з урахуванням положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню саме в межах заявлених позивачем позовних вимог, відповідно у розмірі 4 343, 85 грн. та 2 378, 02 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов`язання перед позивачем [PERSON] , які передбачені ст. 1049 ЦК України. За таких обставин, з врахуванням положення ст.ст.10, 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума позики у розмірі 31 706, 96 грн.; інфляційні втрати у розмірі 4 343, 85 грн.; 3% річних у розмірі 2 378, 02 грн., а всього - 38 428, 83 грн. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial