Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить, надати дозвіл на виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері без згоди батька [PERSON] до Єгипту, Турції або Кіпру у період з липня до жовтня 2017 року з метою відпочинку. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, з 08.09.2001 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем у квартирі, яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя за адресою [ADDRESS]. Починаючи з грудня 2015 року подружжя не проживають однією сім'єю, відповідач пішов з сім'ї до іншої жінки. На теперішній час позивач має намір розірвати шлюб з відповідачем, поділити спільне майно та визначити місце проживання дитини разом з нею, у зв'язк уз чим до суду подано відповідні позовні заяви. Також позивач має намір поїхати з дитиною на відпочинок до Єгипту, Турції або Кіпру у період з липня по жовтень 2017 року з метою оздоровлення дитини, яка часто хворіє. Позивач письмово зверталась до відповідача з листом про пропозицію надати дозвіл на виїзд дитини для відпочинку у вказані країни та запропонувала йому з'явитись до нотаріальної контори 23.05.2017 року о13 годині з цього приводу, однак відповідач так і не з'явився. В подальшому позивач звернулась до приватного нотаріуса, щоб вона передала відповідачу заяву про пропозицію з'явитись до приватного нотаріуса 06.06.2017 року о 13 годині для надання згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Зазначена заява також була надіслана нотаріусом на адресу відповідача, однак 06.06.2017 року о 13 годині він не з'явився. Такі дії відповідача позивач вважає зловживанням ним своїх прав, що порушує права дитини на оздоровлення та відпочинок. В судове засідання позивач не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась своєчасно, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Надала суду додаткові пояснення, в яких додатково повідомила, що вважає заперечення відповідача безпідставними. Зазаначила, що просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька у період з 01.07.2017 року по 31.10.2017 року, бо саме в цей час позивач має можливість взяти відпустку та поїхати на відпочинок з дитиною за кордон, а також саме на цей період припадають літні канікули та частина останніх канікул у дитини. Відповідачем були отримані повідомлення від 13.05.2017 року та від 23.05.2017 року про його виклик до приватного нотаріуса для видання дозволу на виїзд дитини за кордон, але він свідомо не з'явився за цими викликами та не вчинив жодних дій, спрямованих на видання зазначеного дозволу, що свідчить про вчинення перешкод без наявності жодних для цього підстав, для видання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Додатково пояснила, що дитина перебуває на обліку у лікаря невропатолога, який сам рекомендував поїхати дитині на відпочинок за кордон. Відповідач зловживає своїми правами як батька, оскільки йому також було запропоновано поїхати разом з дитиною на відпочинок, однак він не погодився та не надає дозволу на виїзд дитини разом із матір'ю, нічим не обґрунтовуючи нічим таку відмову. Також вважає заперечення відповідача необґрунтованими, оскільки був повідомлений про необхідність з'явитися до нотаріуса для надання згоди на виїзд дитини за кордон. Крім того зазначила, що відсутні будь-які підстави вважати, що позивач може не повернутися з дитиною до України, в підтвердження чого було надано суду характеристику з місця роботи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду письмові заперечення, згідно яких вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказу в підтвердження отримання ним повідомлень нотаріуса. Крім того, вважає позовні вимоги неконкретними та такими, що суперечать діючому законодавству, оскільки позивачем не зазначено поважність причини виїзду дитини за кордон, конкретну державу прямування дитини та конкретного часового проміжку перебування сина у цій державі. Зазначає, що ним було запропоновано позивачу придбати туристичні путівки та квитки до конкретної країни із зазначенням конкретного проміжку часу перебування дитини за кордоном, після чого відповідач був згоден надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але позивач від цього відмовилась. Вважає, що дитина не буде повернута позивачем на територію України, і він як батько не буде знати в якій країні він перебуває. Зауважив, що син є учнем Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №132 Харківської міської ради Харківської області та з 1 вересня розпочинається учбовий рік і виїзд дитини за кордон в період з вересня по жовтень 2017 року призведе до пропуску навчального курсу, що негативно вплине на отримання освіти сином. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. При винесенні рішення просив враховувати інтереси дитини. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи позову та заперечень на нього, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 08 вересня 2001 року. Цей факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого 08.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №1562. Від шлюбу подружжя має сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 05.04.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №3 Харківського міського управління юстиції. З матеріалів справи вбачається, що дитина [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Згідно довідки лікаря КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня №24» від 14.06.2017 року [PERSON] за станом здоров'я рекомендовано санаторно-курортне лікування у 2017 році. Позивач по справі неодноразово намагалася отримати від відповідача добровільну згоду на виїзд дитини за кордон. Так, на адресу проживання відповідача позивачем було надіслано відповідну заяву від 13.05.2017 року та виклик нотаріуса на 23.05.2017 року на 13:00 годину для оформлення згоди батька. Вказаний лист було отримано відповідачем 15.05.2017 року, про що свідчить довідка Харківської дирекції Поштамт-Центр поштового зв'язку №1 ПАТ «Укрпошта» №09-07-820 від 07.07.2017 року. Однак відповідач не з'явився за викликом до нотаріуса, про що свідчить Свідоцтво, складене 23.05.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі №2056. В подальшому на адресу відповідача приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. надіслано заяву з викликом на 06.06.2017 року на 13:00 годину з метою оформлення документів для виїзду дитини за кордон, яка була отримана [PERSON] 29.05.2017 року, про що свідчить копія поштового зворотного повідомлення. Однак відповідач не з'явився за викликом до нотаріуса, про що свідчить Свідоцтво, складене 06.06.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі №2331. Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин 7,8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини" (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Стаття 142 СК України зазначає, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади,органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). У відповідності до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають інтереси. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Згідно положень п. 2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 , із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянам України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється, зокрема: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері. Оскільки відповідач не надає добровільної згоди на виїзд дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень, які унеможливлюють тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за межі України, враховуючи інтереси дитини, яка перебуває на вихованні та утриманні матері, потребує лікування та оздоровлення за кордоном, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька до Єгипту, Турції або Кіпру у період з липня до жовтня 2017 року. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved