Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач (відповідач) [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача (позивача) [PERSON] та просить визнати за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що перебуваючи у шлюбі 20.02.2008 року ним та відповідачкою було придбано за договором купівлі-продажу за спільні кошти домоволодіння [ADDRESS]. 06.11.2012 року шлюб із відповідачкою було розірвано. В даний час він дізнався, що відповідачка має намір зробити відчуження вказаного будинку. На його прохання добровільно розділити спірний будинок, відповідачка не бажає. А тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач (позивач) [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача(відповідача) [PERSON] та просить визнати її особистою приватною власністю домоволодіння [ADDRESS]. Свою вимогу мотивує тим, що незалежно від того, що шлюб вони розірвали лише в 2012 році, однак фактично з 2006 року вони спільно не проживають. На момент придбання домоволодіння відповідач проживав в державі Ізраїль. В даному будинку він ніколи зареєстрованим не був та не проживав, грошові кошти на придбання домоволодіння не надавав. Так як фактично на момент придбання нею домоволодіння вони не проживали спільно, то й придбане нею майно не може вважатися спільною сумісною власністю. В судовому засіданні 01.10.2014 року позивач (відповідач) позов підтримав та просить його задовольнити. Щодо задоволення зустрічного позову заперечує. В судове засідання 18.12.2014 року не з'явився. В попередніх судових засіданні представник позивача (відповідача) позов свого довірителя підтримала з підстав викладених у первісному позові. Щодо задоволення зустрічного позову заперечує. В судове засідання 18.12.2014 року не з'явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Первісний позов просить задовольнити у задоволенні зустрічного просить відмовити. Відповідач (позивач) в судове засідання 18.12.2014 року не з'явилась, в попередніх судових засіданнях первісний позов заперечує та просить задовольнити її зустрічний позов. Оскільки спірне домоволодіння вона купувала за власні кошти, які вона заробила працюючи в Ізраїлі. Також зазначила, що на момент купівлі будинку вони як сімейна пара не проживали. Припинили вони проживання з 2007 року. Після укладання шлюбу вона поїхала в Ізраїль десь через рік. Там проживали. Приїхала вона в Україну в 2008 році й купила будинок за кошти, що привезла з Ізраїля. На той час вона декларувала 10000 доларів. На запитання представника позивача (відповідача) пояснила, що після 2008 року в Ізраїль вона їздила як дружина громадянина Ізраїля, щоб заробити там грошей. В будинку [PERSON] ніколи не був прописаний, а прописаний він у домі свого батька в смт.Першотравневе. Представник відповідача (позивача) щодо задоволення первісного позову заперечує з підстав викладених у зустрічному позову. Зустрічний позов просить задовольнити. Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 24.05.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням від 6 листопада 2012 року Овруцьким районним судом (а.с. 3). Рішенням від 4 червня 2008 року Овруцького районного суду було визнано договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 20.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належали [PERSON] (а.с.5). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19862000 від 12.08.2008 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, житловий з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 5). Позивач (відповідач) [PERSON], являється як громадянином України так і громадянином Ізраїля, що підтверджується в нього паспортів (а.с.6, а.с.48, а.с.49-50). Як вбачається із штампів у паспорті (а.с.50, 91-93)) та повідомлення Державної прикордонної служби України (а.с.88) [PERSON] неодноразово приїздив та виїзджав як в Україну так і з України. Із митної декларації (а.с.54) вбачається, що [PERSON] 27.01.2011 року завіз і Україну контейнер із своїми особистими речами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що зі сторонами по справі він знайомий. Разом торгували на ринку, де [PERSON] купила контейнер і стала торгувати з 2010 року. Вона розповідала, що в пригороді вона купила будинок і будуть переїзджати з чоловіком з Ізраїля. Через 2-3 місяці він познайомився із [PERSON], разом відкривали контейнер. Разом із своєю сім'єю він 2-3 рази ходив у гості до сторін у їх будинок. [PERSON] показував будинок та говорив, що ремонт у будинку, дитячі ліжка він зробив своїми руками, холодильник привезли з Ізраїля. Десь у 2012 році [PERSON] продав машину й поїхав. Відповідач (позивач) в судовому засіданні не заперечувала той факт, що ремонт у спірному будинку фізично робив її колишній чоловік, однак зазначала, що грошові кошти на нього давала її тітка з Москви. Також підтвердила той факт, що в її будинку дійсно стоїть холодильник [PERSON], а от старі матраци та подушки вона спалила на городі. У п.3 ч.1 ст.57 СК України зазначається, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6 ст.57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Також в п.24 даної Постанови зазначається, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Під час даного судового засіданні не знайшов підтвердження факт роздільного проживання сторін під час перебування у шлюбі та ведення окремого господарства кожною із сторін. Як наслідок цього, відсутні докази, що підтверджують наявність у відповідача (позивача) коштів, які належали їй особисто. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. В силу ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд відмовив представнику відповідача (позивача) у клопотання надання судового доручення відповідному суду про допит у якості свідка [PERSON], яка неодноразово не з'являлась до суду, про причини неявки не повідомляла, повідомлення повертались із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Такі дії призводили до неодноразового відкладення справи. Про примусовий привід даного свідка відповідач (позивач) та її представник категорично відмовлялись. Враховуючи пояснення відповідача (позивача) та її представника, що даний свідок може повідомити той факт, що [PERSON] в Ізраїлі працювала та певний час проживала окремо від [PERSON], суд вважає, що ці покази суттєво не вплинуть на прийняття рішення, оскільки вони будуть протирічити показам самого відповідача (позивача), яка визнає, що в Ізраїль вона їздила як дружина позивача(відповідача) навіть після придбання спірного будинку. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у задоволенні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю, придбаною у шлюбі слід відмовити за безпідставністю, оскільки відповідач (позивач) не довела в судовому засіданні і не надала до суду жодних доказів, що між нею та позивачем (відповідачем) не існувало відносин, які притаманні подружжю, а саме: факт роздільного проживання, ведення роздільного господарства, побуту та бюджету, а як наслідок цього відсутні докази того, що будинк [ADDRESS] придбаний нею за кошти, що належали їй особисто. Що стосується вимоги за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку то суд зазначає, що у відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ст.61 СК України зазначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. В судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] був придбаний під час перебування сторін у шлюбі. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст.69 СК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо володіння, користування і розпоряджання житловим будинком [ADDRESS], доказом чого є звернення з позовною заявою до суду. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та

Outcome: approved