Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, посилаючись на те,що вона є власником житлового будинку №39 по вулиці Лермонтова в смт.Доманівка Миколаївської області. В даному будинку зареєстрована [PERSON] , яка близько 20 років не проживає в даному будинку. Позивачка вважає, що [PERSON]понад шість місяців у вказаному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, а тому на підставі ст. 72 ЖК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає . Позивачка в судове засідання не зявилася, надала на адресу суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається , що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку №39 по вулиці Лермонтова в смт.Доманівка, Миколаївської області. Право власності позивачки на житловий будинок підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.11.2009року, зареєстрованого в реєстрі за №1036 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно довідки Доманівського РС ДМС України в Миколаївській області №2/13-2612 від 25.07.18р., [PERSON] дійсно зареєстрована в [INFO]. Відповідно до витягу з будинкової книги- Дідковська [PERSON] зареєстрована в будинку по вул. Лермонтова 39 в смт.Доманівка- з 07.04.2003р., про що свідчить штамп Доманівського РС УДМС України в Миколаївській області. Факт не проживання відповідача у житловому будинку підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме Актом обстеження від 12 липня 2018року щодо виявлення проживаючих в [INFO], складеного депутатом Доманівської селищної ради округу №6 [PERSON], встановлено , що за адресою в смт.Доманівка, вул.Лермонтова,39, зареєстрована, крім власниці будинку [PERSON], в тому числі й [PERSON]. Однак, [PERSON].протягом 20(двадцяти) років за вказаною адресою не проживає. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Із пояснень позивачки, викладених в позові, судом встановлено, що [PERSON]не проживає на протязі 20 років за місцем реєстрації. Ствердження позивачки підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Враховуючи, що [PERSON] з моменту реєстрації місця проживання, більше одного року не користується житловим будинком позивачки, що свідчить про втрату нею права на користування цим житлом, а також створює позивачці перешкоди в користуванні житлом та його утриманні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов"язані з сплатою судового збору в розмірі 704.80 грн.,у звязку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 704.80 грн.

Outcome: approved