Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь грошових коштів в сумі 64 904 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у період з 08.12.2018 року по 25.11.2019 року надала в борг відповідачу в борг грошові кошти у сумі 64 904 грн.. Кошти надавались відповідачу шляхом перерахунку коштів на картковий рахунок відповідача, а також поповнювала мобільний телефон. Зазначає, що між сторонами було укладено договір позики. Передача грошових коштів підтверджується Виписками по рахунку АТ КБ «ПриватБанк» від 07.06.2020 року. Надання коштів у борг підтверджується відповідною перепискою у програмі «Вайбер» із якої вбачається, що відповідач неодноразово звертався до відповідача із прохання отримати в позику кошти та такі перерахувати на його картковий рахунок. Позивачка також посилається на те, що вона в письмовій формі зверталась до відповідача з вимогою повернути кошти. На письмові та усні звернення відповідач не реагував щодо повернення коштів, а тому остання звернулась із відповідною позовною заявою. Ухвалою від 17.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представник позивача подав до суду заяву про слухання справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за адресою реєстрації. Конверт із вмістом судової повістки повернувся до суду із зазначеними причини «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи до суду не надходило. Суд, вважає за можливе слухати справу у відсутності представника позивача та відповідача, які належним чином повідомлені про судове засідання, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що передача грошових коштів у борг Відповідачу підтверджується Виписками по рахунку, наданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07.06.2020 року, а також квитанціями про оплату коштів за авіаквитки Відповідача від 10.02.2019 р. та від 16.02.2019 р. Із переписки між сторони вбачається, що відповідач визнає факт отримання коштів та намір повернути кошти. 16 липня 2020 року позивачка направила письмову вимогу до відповідача про повернення коштів. Відповідач отримав 18.07.2020 року та таку не виконав. Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Верховний Суд України у постанові судових палат у цивільних та господарських справах від 02.10.2013 року (справа №6-88цс13) висловив правову позицію, відповідно до якої у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу. Суд вважає, що між сторонами виникли не позикові правовідносини (стаття 1046 ЦК України), а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов"язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов"язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, якою рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року у цій справі залишено без змін, серед іншого, зазначено, що аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв"язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов"язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Отже, для виникнення зобов"язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до виписок по рахунках, квитанцій [PERSON] отримав на картковий рахунок 64 904 грн. Взаємні цивільні права й обов`язки сторін договору згодом відпали і перетворилися у збереження [PERSON] майна (коштів) без відповідної правової підстави У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 міститься висновок про те, що норма статті 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Відповідач жодних заперечень до суду не подав. За таких обставин позов є підставним та підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову із відповідача слід стягнути на користь позивача в сумі 908 грн.

Outcome: approved