Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, в обґрунтування якого зазначив наступне. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року по справі №2а-33327/10, позов [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату [PERSON] державної пенсії, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильські АЕС у 1987 році, відповідно до ч. 4ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19.01.2009 року по день ухвалення постанови, з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком виходячи для непрацездатних громадян та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, встановивши її на рівні 50 % від мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючи прожитковому мінімуму, відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням раніше виплачених сум. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2011 року, постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року - зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування та виплачувати [PERSON] додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог ст. 50, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 19.01.2009 року, з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідачем на виконання зазначеного судового рішення нараховано до виплати позивачеві грошові кошти у розмірі 11224,61 грн., однак фактично виплачені позивачу не були. Ухвалою судді від 17.04.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 02.06.2020 від представника відповідача Алєксєєвої Ю.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки позивачу фактично було виплачено грошові кошти у розмірі 4857,76 грн. на виконання постанови суду, про що надав відповідну довіку. Крім того представник відповідача зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, відповідач зазначає, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання, в у зв`язку з чим, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 21-30). 12.06.2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому позивач посилається на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України, крім того зазначив, що посилання представника відповідача про виплату грошової суми у розмірі 4857,76 грн. є необґрунтованими, оскільки згідно листа Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя від 19.10.2018 року №5871С-1, позивачу нараховано 11224,61 грн., доказів отримання позивачем зазначених у відзиві коштів відповідачем не надано, у зв`язку з чим, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.32-34). Позивач у судове засідання не з`явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої, просив позовні вимоги задовольнити, на підставах викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року по справі №2а-33327/10, позов [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату [PERSON] державної пенсії, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильські АЕС у 1987 році, відповідно до ч. 4ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19.01.2009 року по день ухвалення постанови, з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком виходячи для непрацездатних громадян та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, встановивши її на рівні 50 % від мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючи прожитковому мінімуму, відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 7-8). Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2011 року, постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року - зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування та виплачувати [PERSON] додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог ст. 50, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 19.01.2009 року, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 9-10). Викладені обставини відповідачем не оспорюються, тому з урахуванням положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до листа Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя від 19.10.2018 року №587/С-1, позивачу [PERSON] нараховано до виплати 11224,61 грн. (а.с. 11) Відповідно до положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц), від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок. ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Ба більше, забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави. Відтак, на спірні правовідносини поширюються вимоги ст. 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі вищезазначених постанов Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 року та від 12.11.2014 року. [PERSON] заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та три проценти річних за період з 17.06.2011 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року, що відповідно до розрахунку позивача складає загальну суму у розмірі 11224,64 грн., з яких інфляційні втрати становлять 17754,54 грн., 3% річних - 2932,00 грн. Доводи відповідача про те, що на виконання постанови суду позивачу [PERSON] було виплачено кошти у розмірі 4857,76 грн., спростовуються копією листа Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя від 19.10.2018 року №587/С-1, відповідно до якого, позивачу [PERSON] нараховано до виплати 11224,61 грн. (а.с. 11). Крім того, відповідачем не надано копії платіжного доручення на підтвердження перерахунку коштів, а додана до відзиву довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії позивачу [PERSON] (а.с. 28), не містить відомостей про перерахунок вищевказаних коштів позивачу, у зв`язку з чим, суд вважає доводи відповідача в частині розміру недоотриманої пенсії необґрунтованими. Щодо доводів представника відповідача, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є неналежним відповідачем в справі та не відповідає за прострочення виконання грошових зобов`язань, що виникли на підставі судових рішень про зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити позивачеві пенсію, спростовуються приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі за текстом - Закон № 1058-IV від 09.07.2003). Відповідно до ч. 1 ст. 58 вищезазначеного Закону передбачено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду. Частиною 1 ст. 72 Закону № 1058-IV від 09.07.2003 визначені джерела формування коштів Пенсійного фонду. Кошти державного бюджету та цільових фондів не є єдиним джерелом формування коштів Пенсійного фонду. Частиною 2 зазначеної вище статті передбачено, що кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV від 09.07.2003 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), на яку посилається відповідач обґрунтовуючи свої заперечення проти правових підстав позову, прийнята вже після сформованого висновку у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, тобто в той час, коли вже існувала судова практика щодо досліджуваного питання. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зазначений розрахунок позивача відповідачем не спростовано, даних, які б спростовували викладені у позові обставини суду не надано, та не надано даних щодо погашення заборгованості. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази невиконання відповідачем своїх обов`язків, та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі п. 10. ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, як постраждалого у наслідок Чорнобильської катастрофи, , а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved