Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] від імені якої звернувся в суд адвокат Мандзюк В.Б.з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Мотивує позовні вимоги, тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08.2020 року вона набула право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] , та на підставі витягу №228734675 від 20.10.2020 року їй належить квартира на праві спільної часткової власності яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] в добровільному порядку не має бажання встановити порядок користування, просить суд визначити наступний порядок користування за нею квартирою : виділити в особливе користування [PERSON] житлову кімнату 92-5 площею 9,60 кв.м., житлову кімнату 92-9 площею 14,70 кв.м, виділити в особливе користування [PERSON] житлову кімнату 92-2 площею 15,8 кв.м., коридор 92-1 9.30 кв.м. кухню 92-3 площею 8,60 кв.м, ванну кімнату 92-7 площею 3,6 кв.м, туалет 92-8 площею 1,5 кв.м., залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.12.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, скерували до суду заяву про підтримання позовних вимог та просили суд провести розгляд справи без їх участі, у разі неявки в судове засідання відповідача та не заперечували щодо ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , повторно в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому положеннямист.129-131 ЦПК України, відомостей про поважність причини неявки в засідання, суд не повідомили. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідження доказів наданих сторонами та застосовані норми права Суд, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] [INFO] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Згідно витягу про державну реєстрацію прав на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2012 року за [PERSON] зареєстрована нерухомість - квартира реєстраційний номер 7075659 по [ADDRESS] (а.с.16). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого [PERSON] квартира яка знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 71,6 кв.м. з яких житлова площа 40,1 кв.м. належить [PERSON] на праві спільної часткової власності (а.с.12). Позивач та відповідач уклали шлюб 10.03.2009 року про що свідчить копія свідоцтва про шлюб виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області (а.с.15). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] [INFO] (а.с.13). Згідно довідки виданою ПП «Режимтлосервіс» від 28.05.2020 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.14) Однак під час проживання між колишнім подружжям виникали конфлікти, що підтверджується заявою [PERSON] про те що вона зверталась до правоохоронних органів із проханням прийняти міри до її колишнього чоловіка (відповідач по справі) [PERSON] , оскільки останній регулярно погрожує їй та їхньому спільному сину 2009 року народження (а.с.18),на що ГУНП в Чернівецькій області Чернівецьким відділом поліції Шевченківським відділенням поліції надана інформація [PERSON] про відсутність складу кримінального правопорушення в діях [PERSON] (а.с.19,20). Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні та рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Пунктом 1 статті 8 Конвенції з прав людини гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Як видно із змісту ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України). Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 розділу І Книги третьої ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Встановлення порядку користування квартирою не змінює частки співвласників у праві власності на квартиру. Пунктом 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа може звернутися до суду за захистом майнового свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням права розпорядження майном. Даючи оцінку аргументам, наведеним у позовній заяві, суд погоджується із ними та вважає їх доведеним. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі не спростовує факту порушення ним права іншого співвласника користуватися належним йому майном, оскільки вселена за його згодою особа у житло чинить позивачу перешкоди у користуванні ним. Суд бере до уваги, те що у квартирі яка по [ADDRESS] проживає син позивача та [INFO] , та згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав Конституцєю України; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996" Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов`язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Особовий рахунок на квартиру не оформлений. Відповідач відмовляється добровільно брати участь у розподілі витрат на оплату комунальних послуг, на пропозиції врегулювати дане питання мирним шляхом не реагує. У зв`язку з цим виникла потреба звернутися до суду з даним позовом. Встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідне для можливості розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За ч. 1 ст.357ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved