Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики у сумі 70 063,73 грн., яка складається з суми втрат від інфляції в сумі 33 396,15 грн., процентів за користування сумою боргу в сумі 33 958,09 грн., та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2 709,49 грн. В обгрунтування позову позивач вказав, що в період з квітня по травень 2012 року відповідачка отримала від нього грошові кошти в сумі 63 400,00 грн. Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року стягнуто з [PERSON] в його користь заборгованість за договором позики у сумі 63 400,00 грн., однак вказане рішення відповідачкою не виконане. Зазначив, що рішенням стягнуто з відповідачки основну суму боргу, без урахування інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та без урахування процентів за користування сумою позики, тому просить позов задовольнити та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач в судове засідання не з'явився. Від нього поступила письмова заява, в якій просить справу слухати у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась повторно. Справа до судового розгляду призначалася два рази. Судова повістка, направлена відповідачці, повернулася з відміткою на конверті про відсутність адресата за місцем проживання. Вказана обставина потягла застосування ч. 3 ст.76 ЦПК України, якою передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. В порядку вказаної норми процесуального права судова повістка про виклик відповідачки в судове засідання на 10.08.2016 року вручена виконавчому органу місцевого самоврядування (Шупарської сільської ради). Дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачкою, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Борщівського районного суду у цивільній справі №594/1419/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості від 26 грудня 2014 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 63 400,00 грн. Як вбачається з вказаного рішення позивач [PERSON] неодноразово позичав відповідачці [PERSON] на підставі її розписок грошові кошти, загальна сума яких станом на 21.05.2012 року становила 63 400,00 грн., що свідчить про те, що між сторонами існують договірні відносини у вигляді договору позики. Станом на час розгляду справи в суді відповідачкою рішення суду не виконано, та не повернуто суму позики, що свідчить про невиконання нею умов договору. Позивачем надано розрахунки: втрат від інфляції в сумі 33 396,15 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2 704,49 грн. за період з 14.11.2014 року по 15.04.2016 року, а також процентів за користування позикою за період з 21.05.2012 року по 15.04.2016 року в сумі 33 958,09 грн., правильність нарахування яких судом перевірено. У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. Відповідно дост.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, котрий виклав правову позицію в постанові від 01.10.2014 року за №113цс14, а тому висновок ВСУ щодо можливості застосування ст.. 625 ЦК України, до будь якого грошового зобов'язання, незалежно правової природи його виникнення, є обов'язковим до судів нижчого рівня у правозастосовній практиці. Окрім цього, згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, заперечень проти позову не подала. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням встановлених обставин, враховуючи, що зобов'язання відповідачки перед позивачем по виплаті заборгованості за договором позики в сумі 63 400,00 грн., визначеній рішенням Борщівського районного суду від 26 грудня 2014 року до теперішнього часу залишаються не виконаними, суд вважає підставними вимоги позивача про стягнення з відповідачки втрат від інфляції в сумі 33 396,15 грн., процентів за користування сумою боргу в сумі 33 958,09 грн., та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2 704,49 грн., всього в сумі 70 058,73 грн., які слід задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідачки підлягають понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору в сумі 700,59 грн. На підставі ст.ст.11,15,16,509,526,545,610,625,1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial