Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, які належать йому та були незаконно набуті відповідачем під час отримання будівельного майданчика, з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 202 174 грн. На підтвердження своїх вимог вказував, що 23 січня 2003 року між ним та ЗАТ «Полтавахіммашбуд» був укладений договір № 5-4-02 ХМБ про сумісне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] з наданням 2-х кімнатної квартири на 3-му поверсі загальною площею 52,4 кв.м. Замовником цього будівництва є Полтавський технічний університет згідно з контрактом № 1-97-ХМБ від 23.01.1997 року. Станом на 2003 рік вартість квартири була визначена в розмірі 66 044 грн., яку позивач повністю сплатив у 2003 році, перерахувавши ЗАТ «ПХМБ» 68 650 грн. У 2007 році замовник Полтавський Національний технічний університет ім. Ю. Кондратюка уклав угоду із ТзДВ «Полтаватрансбуд», яке й продовжило будівництво та вводить в експлуатацію будинок по [ADDRESS]. Частина інвесторів уклала з ТзДВ «Полтаватрансбуд» та ЗАТ «ПХМБ» договори про переведення боргу. На письмові звернення позивача до голови ТзДВ «Полтаватрансбуд» укласти договір йому було відмовлено, рекомендуючи звернутись до ЗАТ «ПХМБ», яке знаходиться в стадії банкрутства. До реєстру вимог кредиторів кредиторська заборгованість [PERSON] в сумі 68 650 грн. не увійшла. Арбітражний керуючий, що здійснював ліквідацію ЗАТ «ПХМБ», як юридичної особи, у своєму листі за вих. № 81 від 29.03.2011 року до Октябрського районного суду прямо вказував, що ТзДВ «Полтаватрансбуд» набуло майно, серед якого є й частка позивача, виражена в грошовому еквіваленті. Відповідач був обізнаний з цим фактом відповідно до представлених довідок та відмовив у переведенні боргу, таким чином незаконно заволодівши належним позивачу майном - грошима, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Представник відповідача подала до суду заперечення проти позову, в якому вказувала, що ТзДВ «Полтаватрансбуд», яке створене шляхом перетворення ВАТ «Полтаватрансбуд» та є його правонаступником, не є правонаступником ЗАТ «Полтавахіммашбуд» по виконанню договору № 5-4-02 ХМБ від 23.01.2003 року, укладеного між ЗАТ «Полтавахіммашбуд» та [PERSON] на будівництво двохкімнатної квартири другої черги житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили і в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Між ТзДВ «Полтаватрансбуд» та [PERSON] не існує жодних правових відносин, що могли б призвести до виникнення боргу ТзДВ «Полтаватрансбуд» перед [PERSON] Позивач подав до суду письмове пояснення проти заперечення відповідача, де наголошував не те, що визнання певної обставини звільняє від обов'язку її доказування лише тоді, коли її визнали інша сторона, треті особи, представники сторін та третіх сторін. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. У судовому засіданні представник відповідача Кошляк В.М. заперечувала проти задоволення позову. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23 січня 1997 року між Полтавським НТУ ім. Ю.Кондратюка (замовник) та ЗАТ «Полтавахіммашбуд» (підрядник) був укладений контракт № 1-97-ХМБ на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 5). 23 січня 2003 року між ЗАТ «Полтавахіммашбуд» (замовник) та фізичною особою [PERSON] (забудовник) був укладений договір № 5-4-02 ХМБ про сумісне будівництво 2-ї черги житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно з умовами п. 1.1. даного договору ЗАТ «Полтавахіммашбуд» включає забудовника до складу забудовників 2-ї черги житлового будинку по [ADDRESS], з наданням йому після закінчення будівництва 2-х кімнатної квартири на 3-му поверсі загальною площею 52.4 кв.м. Відповідно до п. 3.1 договору вартість квартири визначена орієнтовно в сумі 66 040 грн. (а.с. 7). Довідкою № 58 від 14.08.2007 року ЗАТ «Полтавахіммашбуд» підтверджує, що на розрахунковий рахунок згідно з договором № 5-04-02 від 23.01.2003 року [PERSON] в 2003 році внесені кошти на будівництво квартири в житловому будинку по [ADDRESS], 2-ї черги, в розмірі 68 650 грн. (а.с.8). Із листа арбітражного керуючого за вих. № 81 від 29 березня 2011 року, надісланого на запит суду, вбачається, що в 2007 році ЗАТ «Полтавахіммашбуд» у зв'язку з виниклим станом неплатоспроможності, було передано списки забудовників квартир новобудови по [ADDRESS], до ВАТ «Полтаватрансбуд». До складу списку була включена інформація про внесок [PERSON] відповідно договору № 5-4-02 від 23.01.2003 року в розмірі 66 650 грн. При цьому до ВАТ «Полтаватрансбуд» було надано довідку № 99 від 15.10.2007 року про вищевказану заборгованість (а.с. 28). Рішенням Октярського районного суду м. Полтави від 14 січня 2013 року у задоволені позовних вимог [PERSON] до Полтавського національного технічного університету (НТУ) ім. Ю. Кондратюка, ТзДВ «Полтавантрансбуд», за участю третіх осіб - виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання ВАТ «Полтаватрансбуд» правонаступником ЗАТ «Полтавахіммашбуд» по виконанню договору № 5-4-02 від 23 січня 2003 року, укладеного між ЗАТ «Полтавахіммашбуд» та [PERSON] на будівництво 2-х кімнатної квартири площею 52.4 кв.м. 2-ї черги житлового будинку по [ADDRESS], та визнання за ним права власності на однокімнатну квартиру № 6 площею 49 кв.м. в будинку по [ADDRESS] було відмовлено (а.с. 29-31). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2013 року за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] рішення суду першої інстанції залишене без змін (а.с. 32-33). У відкритті касаційного провадження [PERSON] ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2013 року було відмовлено (а.с. 34). Ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.01.2012 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ЗАТ «Полтавахіммашбуд», вирішено ліквідувати дане товариство, доручено державному реєстратору внести запис до Єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи - ЗАТ «Полтавахіммашбуд». Вимоги всіх кредиторів, не задоволені у зв'язку з відсутністю майна, вважаються погашеними (а.с.26 - 27). Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, підтверджено, що ТзДВ «Полтаватрансбуд» не є правонаступником ЗАТ «Полтавахіммашбуд». Жодних правовідносин між позивачем та відповідачем не виникало. Кошти в розмірі 68 650 грн. були перераховані [PERSON] саме на рахунок ЗАТ «Полтавахіммашбуд», а не на рахунок відповідача. Будь - яких договорів між ЗАТ «Полтавахіммашбуд» та ТзДВ «Полтаватрансбуд» про переведення боргу по будівництву по [ADDRESS], не укладалось. Тобто, між позивачем та відповідачем не має жодних прав та обов'язків по відношенню один до одного. Твердження позивача про те, що визнання певної обставини звільняє від обов'язку її доказування лише тоді, коли її визнали інша сторона, треті особи, представники сторін та третіх сторін (ч. 1 ст. 61 ЦПК України) до даного випадку не відноситься, оскільки обставина, яка встановлена судовим рішенням по цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). У даному випадку мова йде саме про рішення суду, яке набрало законної сили, а не про обставини, що визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. При подачі позовної заяви позивачем не був сплачений судовий збір. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2013 року [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Також у своїй позовній заяві позивач посилався та ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка звільняє споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно з п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до п. 13 ст. 1 цього Закону, належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. В силу п. 2, 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Верховний Суд України у своїй судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 -2012 рр) від 01.02.2013 року дійшов висновку, що договори громадян із організаціями, що залучають грошові кошти для будівництва житла, хоча й мають різні найменування (підряду, дольової участі у будівництві, спільної діяльності, купівлі-продажу з розстроченням платежу, відступлення права вимоги, інвестування у нерухомість та управління майном тощо), проте предмет договору й умови у них практично однакові: замовлення на будівництво житла для власних потреб. Правовідносини між будівельною компанією (виробник) й фізичною особою (споживач, замовник) - це угода про послугу - будівництво житла. За характером ці правовідносини подібні до положень ст. 875 ЦК. За договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Ці правовідносини регулюються спеціальними законами, зокрема, «Про інвестиційну діяльність» та «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю"», які встановлюють загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, визначають поняття «забудовник», «управитель» та «установник». Відповідно до ст. 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» управитель не повинен включати у договори із довірителем умови, які є несправедливими згідно з Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, Закон України «Про захист прав поживачів» застосовується до указаних правовідносин в частині, не врегульованій спеціальним законом. Враховуючи, що позивач просить стягнути грошові кошти з ТОВ «Полтаватрансбуд», з яким він не перебував у будь - яких договірних відносинах, а також те, що ціна позову включає в себе нарахування трьох відсотків річних та індекс інфляції, суд приходить до висновку, що відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, жодним чином не належать до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір повинен бути сплаченим. Враховуючи ціну позову в сумі 202 174 грн. та вимоги п. п. 1.1. п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру визначається в розмірі 1 % від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, судовий збір становить 2 021 грн.74 коп., який підлягає стягненню з позивача на користь держави. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення.

Outcome: approved