Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та збільшивши позовні вимоги згідно заяви від 30.09.2019 року просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] по 9000 грн. щомісячно на кожну дитину, аліменти за минулі роки за період з 01.01.2015 р. по 15.08.2018 р. в сумі 348000,00 грн. а також витрати понесені на оплату послуг перекладача в сумі 1140 грн. та витрати понесені на оплату правничих послуг адвоката в сумі 9000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що, перебуваючи у шлюбі, у них з відповідачем народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В січні 2015 року відповідач залишив сім`ю, і з того часу відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. З січня 2015 року не знала де знаходиться чоловік, який залишив дітей, а тому звернулась до Костопільського районного суду про визнання відповідача безвісно відсутнім. Рішенням Костопільського районного суду від 25 травня 2015 року відповідач був визнаний безвісно відсутнім. Також з 07.04.2015 року [PERSON] за поданою заявою перебував у розшуку. 22 червня 2018 року відповідачем подано заяву про скасування визнання безвісно відсутнім. В поданій заяві відповідач вказав, що з січня 2015 року перебував на заробітках у Великій Британії. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав часткового у розмірі 1500 грн. щомісячно на кожну дитину. Пояснив, що позивач не надала підтверджуючих документів, зокрема довідки про доходи на підтвердження щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти у розмірі 9000 грн. на кожну дитину щомісячно та доказів щодо звернення до відповідача за аліментами в попередні роки. [PERSON] , будучи допитаною як свідок, в судовому засіданні пояснила, що відповідач не бере участі в житті дітей. Звернення про допомогу відхиляє. З 2012 року разом не живуть, відповідач виїхав на заробітки. Протягом 2012 - початок 2014 років відповідач ще трохи допомагав матеріально. З 2014 року відповідач нічого не допомагав і вона почала його шукати. Розрахунок аліментів зробила згідно даних середньої заробітної плати з інтернету. На даний час виховує і утримує дітей одна. Відповідач один раз приїхав на Пасху у 2019 році, забрав дітей та купив їм кросівки, футболки та джинси. Свідок [PERSON] , мати відповідача, в судовому засіданні пояснила, що син у 2015 році поїхав за кордон по чужому паспорту. В 2017 році його депортували. Позивач до них не зверталась з приводу місця перебування та розшуку сина. З 2015 року з чоловіком разом їздили до внуків. Відповідач прислав для дітей пральну машину, телевізор плазму, мобільні телефони, велосипеди, газонокосилки, машини на акумуляторах. З 2017 року син спілкувався з дітьми, направляв кошти поштою під чужим прізвищем, які вона з чоловіком передавали позивачу. Відповідач також надсилав одяг для дітей. Суд, заслухавши пояснення сторін і покази свідків, з"ясувавши обставини та дослідивши докази по справі, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони, від подружнього життя мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 30.09.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 28.02.2012 року виконавчим комітетом Головинської сільської ради Костопільського району Рівненської області. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних батьків та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі вищенаведеного, а також враховуючи, що обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків (ч. 1 ст. 141 СК України), а також те, що відповідач є працездатним, фізично здоровим, має змогу платити аліменти, що вбачається із наданих суду квитанцій про перерахування коштів позивачу, суд приходить до переконання, що щомісячний розмір аліментів слід призначити в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн. щомісячно, призначаючи аліменти, згідно ч.1 ст.191 СК України, від дня пред`явлення позову. Під час судового розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач отримує значні доходи і може сплачувати аліменти в більшому розмірі. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то в її задоволенні суд відмовляє з наступних підстав. Аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. При цьому під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Зважаючи на те, що на час розгляду справи ні позивачу, ні суду невідоме дійсне місце проживання відповідача та його доходи, то суд погоджується із твердженнями позивача, що в даному випадку має місце факт ухилення відповідача від надання утримання дітям. Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що вона в період 2015 - 2018 років вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача. В зв`язку з цим позовна вимога про стягнення аліментів за минулий час не підлягає до задоволення. Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має\\ бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Зазначена правова позиція також висловлена в Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц. Позивачем на підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги було долучено квитанцію до прибуткового касового ордера від 30 вересня 2019 року, яка не містить відмітки банку про здійснення позивачем проплати коштів через банк та розрахунок витрат по наданню правничої допомоги. Також позивачем не додано акти виконаних або отриманих послуг та договір про надання правової допомоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених останньою на оплату правової допомоги у розмірі 9000 грн. у зв`язку з відсутністю документально підтверджених доказів про здійснення [PERSON] оплати цих послуг. Щодо вимоги про відшкодування витрат на перекладача, то вона підлягає до задоволення, оскільки, саме дії відповідача, який не повідомляє про свої доходи, змусили позивача звертатися за послугами перекладача. У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial