Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.08.2017 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якій позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №19064 від 30.12.1996 року, а саме квартири №51 в будинку №17, корпус 6 по вулиці Варненській в місті Одесі, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В позовній заяві позивач посилається на те, що 30.12.1996 року на Одеській товарній біржі вона - [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] уклали договір №19064 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого відповідачі продали, а [PERSON] придбала квартиру №51 в будинку №17, корпус 6 по вулиці Варненській в місті Одесі. Позивач зазначила, що в момент укладення спірного договору, сторони дотримались всіх істотних умов угоди. Згідно п. 5 зазначеного договору продавці одержали гроші до підписання вказаного договору. Пунктом 12 вказаного договору визначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Позивач зареєструвала своє право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». В даний час вона має намір розпорядитись своєю власністю, проте не може цього зробити, оскільки договір купівлі-продажу не був оформлений нотаріально, а на цей час це є обовязковою умовою. У звязку з чим, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.08.2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено по справі попереднє судове засідання. Позивач та її представник у судове засідання не зявились, представник позивачки надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, справу розглянути за її відсутності, також у разі неявки відповідача постановити заочне рішення суду. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, 13.09.2017 року надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Повідомлення відповідачів здійснювалось у відповідності до вимог ст.ст. 74,75,76 ЦПК України, а саме шляхом направлення судової кореспонденції, судових повісток на адресу відомих зареєстрованих місць проживання відповідачів, які встановлювались згідно з отриманими довідками відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.22-26), а також шляхом опублікування оголошення у пресі газеті «Одеські вісті», у звязку з відсутністю інформації щодо зареєстрованих місць проживання інших відповідачів. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справіта постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши в сукупності усі докази наявні в матеріалах справи , суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 30.12.1996 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №19064. За умовами вказаного договору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру №51, загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 38,71 кв.м., в будинку №17, корпус 6 по вулиці Варненській в місті Одесі. Згідно п. 5 зазначеного договору, продавці одержали гроші до підписання вказаного договору. Пунктом 12 вказаного договору визначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Після вчинення вказаного біржового правочину купівлі-продажу, відповідачі звільнили продану квартиру, передавши її у власність [PERSON] В подальшому будь-яких спорів з приводу біржового договору № 19064 від 30 грудня 1996 року купівлі-продажу квартири між сторонами не виникало. Відповідно до довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №488646.72.17 від 20.09.2017 року, право власності на квартиру №51, загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 38,71 кв.м., в будинку №17, корпус 6 по вулиці Варненській в місті Одесі, станом на 31.12.2012 року, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №19064 від 30.12.1996 року, зареєстровано 05.02.1997 року, 217пр.-18стр.-899р., за [PERSON]. Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомості укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Недодержання цієї вимоги, згідно ст.220 ЦК України, тягне за собою недійсність договору. Але законом передбачено право сторони визнання угоди дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення. Біржова угода купівлі-продажу нерухомого майна була укладена відповідно до вимог законодавства, що діяли на час її укладення. Частиною 2 статті 12 Закону України "Про власність", який діяв станом на 1994 рік, та частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що громадянин набуває право власності на майно на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу»\~(станом на час виникнення правовідносин) «Одеська нова біржа» мала право посвідчувати угоди купівлі-продажу нерухомого майна і в подальшому вони нотаріальному посвідченню не підлягали. Покупець набула право власності на обєкт продажу з моменту укладення угоди і реєстрації її на біржі та в БТІ. Тому слід вважати, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦК\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою\~ст.319 ЦК\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Біржова угода купівлі - продажу нерухомості являлася одним із видів правочинів відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу»\~(в редакції станом на час виникнення правовідносин). У відповідності до ч.2\~ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору,\~постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, позивачем усі вимоги, що ставилися до біржової угоди на момент її укладення, були виконані. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. При викладених обставинах, позов є обґрунтованим, враховуючи, що відповідно до ст. 220 ч. 2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, \~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем в позові не заявлені вимоги щодо відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved