Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], про встановлення порядку користування земельною ділянкою зазначивши, що вона з відповідачкою - [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Позивачці на праві власності належать 38/100 часток вказаного будинку, а відповідачці на даний час належить 31/50 частина зазначеного житлового будинку. Будинок знаходиться на земельній ділянці земель житлової та громадської забудови кадастровий номер 231100000:04:032:0472 площею 516кв.м., яка надана під будівництво індивідуального житлового будинку (присадибна ділянка). Маючи намір здійснити приватизацію присадибної ділянки в розмірі, який фактично склався і яким користується позивач, вона я звернулась до Запорізької міської ради з відповідною заявою. Управлінням земельних ресурсів у м.Запоріжжі Запорізької області було видане Технічне завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідачка надала згоду на приватизацію частини присадибної ділянки, яка належить позивачу, але в подальшому відповідачка безпідставно, не мотивуючи свої дії, відмовилась підписати Акт погодження меж землекористування, мотивуючи тим, що на даний час, після узаконення прибудов до отриманої за договором дарування частини будинку, відповідачка має більшу частину домоволодіння, а тому претендує на більшу частину земельної ділянки. З 2008 року, між сторонами стали виникати сутички стосовно перерозподілу присадибної ділянки і зміни існуючого порядку користування нею, що спонукало позивача звернутись до суду з цим позовом. У судовому засіданні представник позивача, який діє за дорученням, копія якого є в матеріалах справи, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві та з посиланням на норми Закону, просила суд визнати за [PERSON] - право користування земельною ділянкою [ADDRESS] площею 0,0311га в межах, що фактично склались між співвласниками та які визначені в технічній документації з землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку. Відповідачка у судовому засіданні пояснювала, що їй на праві власності належить 31/50 частин житлового будинку [ADDRESS], але фактично вона користується земельною ділянкою площею 209,7 кв.метрів, що менше належної їй частки на 110,22 кв.метрів. Відповідачка заперечує проти встановлення порядку користування земельною ділянкою, який склався фактично, оскільки такий порядок порушує її права та інтереси, тому просить суд відмовити позивачу у позові. Прокурор у судовому засіданні, який діє в інтересах відповідача також просив суд відмовити позивачу у позові, оскільки вимоги [PERSON] є не обґрунтованими та не заснованими на Законі. Вислухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку про безпідставність позовних вимог з огляду на такі обставини: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивач та його представник у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідача було порушені його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст..81 ЗК України, право власності на землю громадяни України набувають на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. А згідно зі ст..88 ч.1 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. У судовому засіданні було доведено, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Будинок знаходиться на відведеній земельній ділянці, площею 516 кв.м. Позивачка у судовому засіданні наполягала на визнанні за нею права користування ділянкою по фактичному порядку користування, але проти цього заперечувала відповідачка, оскільки їй на праві власності належить 31/50 частин житлового будинку [ADDRESS], але фактично вона користується земельною ділянкою площею 209,7 кв.метрів, що менше належної їй частки на 110,22 кв.метрів. Таким чином між сторонами існують суперечки у частині користування земельною ділянкою. Згідно з правилами, встановленими в п.21 постанови ПВСУ №7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", суд може не визнавати угоду про порядок користування земельною ділянкою коли дійде до висновку, що угода не порушує прав кожного із співвласників. Приймаючи до уваги, що у користуванні відповідача знаходиться частина земельної ділянки менше призначеній на її ідеальну частку та такий порядок користування не відповідає вимогам ДБН, суд вважає, що така угода порушує права відповідача. У відповідності до ст 3. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні було досліджено, що відповідні суперечки між сторонами про встановлення порядку користування земельною ділянкою судом вже розглядалося та як вбачається з рішення суду від 16.06.2010 року фактичний порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не склався, тому розгляд вимог щодо визнання права користування земельною ділянкою в межах, що фактично склалися, на яких наполягає позивачка є необґрунтованими, а тому не можуть бути задоволеними. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed