Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в якому прохав: - зобов'язати відповідача в особі Державного підприємства «Виробниче об'єднання «ЗНАМЯ» надати щомісячні дані по сумі заборгованості, дані про середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку та дані про розмір індексу за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін; - зобов'язати відповідача крім суми основного боргу по заробітній платі сплатити йому заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію (індексацію); - в порядку ст. 143 ЦПК України зобов'язати відповідача надати довідку про рух коштів в рахунку відповідача від моменту його звільнення до подачі позовної заяви довідки про заборгованість, про середню зарплатню; - стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 27 214.24 грн; - стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 27214 грн. 24 коп. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 61, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 06 червня 2012 року, за розпорядженням (наказом) керівника №30 [PERSON], звільнений з посади токаря 6-ого розряду відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату). Згідно розрахункового листа за червень 2012 р. сума заборгованості складає 27 214.24 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки зазначені в ст. 116 цього кодексу підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Що стосується вимоги про стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди суд приходить до наступних висновків. Згідно п. 22 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4- рп/2012, справа № 1-5/2012, роботодавець згідно ст. 47 КзпП України, зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми що належать йому від підприємства у строки зазначені в ст.116 КзпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільененим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченого ст.117 КзпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. І далі: Невиплата звільненому працівникові сум є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. КСУ дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те що власник з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично розрахувався з ним. Таким чином, як зазначив КСУ в аспекті положення частини першої ст. 233 КзпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,237 1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено 3-місячний строк перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися, про те, що власник з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично з ним розрахувався. Враховуючи вищевикладене, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн., внаслідок її недоведеності, а також тому, що цю суму не підтверджено будь-якими доказами. Оскільки позивач за даним позовом звільнений від сплати судових витрат, то згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує їх з відповідача.

Outcome: partial