Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 19.06.2017 року [PERSON] отримав згідно договору позики у борг від нього гроші у розмірі 40 000 грн. Кінцева дата повернення боргу у вищезазначеній розписці вказана - 30.08.2017 року. Відповідач після неодноразових звернень перерахував 27.02.2018 року 2800 грн. та 28.04.2018 року 2600 грн., решту суми позики відповідач станом на дату подання позову не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача залишок суми не повернутого боргу в сумі 34 600 грн., а також передбачені умовами договору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, яка станом на 31.12.2018 року становить 17 395,06 грн.., пеню з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.09.2019 року по 01.12.2018 року в сумі 5 825,20 грн., пеню у розмірі 30 % річних від простроченої суми за період з 30.08.2017 року по 31.12.2018 року в сумі 16 000 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 738,21 грн. Ухвалою судді від 01.04.2019 року позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 22.07.2019 року, після усунення позивачем недоліків, відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 24.09.2019 року закрите підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з"явився, надав суду заяву та просив розглянути справу у його відсутність, при цьому підтримав заявлений позов та просив його задовольнити. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки, які повернулись на адресу суду за закінченням терміну зберігання, причини нявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а тому, суд вважає за можливе проводити судове засідання у порядку ст.. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно договору позики від 19.06.2017 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] гроші у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. Кінцева дата повернення боргу у вищезазначеній розписці вказана - 30.08.2017 року (а.с.6). Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав у повному обсязі взяті на себе зобов`язання, не повернув всю позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому, перерахувавши лише частину боргу в сумі 5 400 грн. 27.02.2018 року та28.04.2018 року (а.с.8 та 8 зворот). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що договором позики встановлено 30 % річних від простроченої суми. Таким чинм, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved