Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку в будинку за адресою: [ADDRESS] власником якого він є. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 27.05.2005 року він перебував в зарестрованому шлюбі з [PERSON] 19.09.2011 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення суду набрало законної сили. Після припинення шлюбних стосунків відповідачка забрала всі свої особисті речі і виїхала з будинку на постійне місце проживання у Житомирську область. Більш за місцем реєстрації не з'являється, але з реєстраційного обліку не знялася. [PERSON] просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування 1/2 частиною будинку за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. Позивач в судове засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] до суду не з"явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Заяв про відкладання розгляду справи від неї не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини : позивач є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою:[ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 18 березня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.03.2005 року. Згідно довідки Кобзівської сільської ради Красноградського району № 238, [PERSON] зареєстрована в в [ADDRESS] але з вересня 2011 року фактично не проживає. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено в ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що [PERSON] не проживає в будинку з вересня 2011 року, оскільки розлучилася з позивачем і виїхала з [ADDRESS]. Позов пред'явлено до суду у червні 2015 року. Відповідач не проживає у будинку позивача більше 3 років з власної волі і залишила її переїхавши на інше постійне місце проживання, а своєю реєстрацією в будинку порушує право позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Згідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Щодо вимог позивача про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку, то суд вважає ці вимоги передчасними, оскільки за вимогами ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року N 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органами реєстрації, зокрема, на підставі остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved