Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 лютого 2011 року її покійний чоловік [PERSON], який помер 05 травня 2011 року, склав заповіт на імя неповнолітнього [PERSON], який був посвідчений секретарем Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON], згідно якого, останній заповів неповнолітньому [PERSON] все своє майно. Вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки, [PERSON] розпорядився нерухомим майном, що знаходиться по вул.. Гоголя № 16 в с. Волока Глибоцького району Чернівецької області, що є їх спільною сумісною власністю подружжя без її нотаріально посвідченої згоди. Крім того, посилається на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, так як [PERSON] був інвалідом І групи, потребував постійної допомоги та догляду, хворів одночасно декількома тяжкими хворобами, в тому числі мав катаракту очей, а тому, через такі фізичні вади заповіт мав бути посвідчений при свідках, відповідно до вимог ст. 1253 ЦК України. Вказує також на те, що вона з чоловіком особисто відповідача [PERSON] не знали, проте останній прийшов до них та обіцяв за ними постійно доглядати і піклуватись про них, а після їх смерті все їхнє майно перейде йому, тобто, вони вважали, що укладають договір довічного утримання, про те, що вони укладають заповіт вони не знали. Крім цього, вказує на те, що 09.02.2011 року вона прийшла у сільську раду в с. Волока, де на неї вже чекав [PERSON] разом з [PERSON], яка незаконно видавала себе за секретаря сільської ради, і одразу щось почала писати, що доводить що саме вона складала нікчемний заповіт, оскільки уся документація написана її рукою, і вона не мала права його складати, оскільки офіційно секретарем сільської ради є [PERSON], а тому даний заповіт є нікчемним. Крім того, вказує на те, що оспорюваний заповіт є недійним, так як право на спадкування всієї спільної сумісної власності подружжя незаконно переходить до малолітнього [PERSON], оскільки, спірне майно було зареєстроване за покійним чоловіком. Також вважає, що волевиявлення спадкодавця не було вільним, а було наслідком обіцянок з боку [PERSON] Крім того, вказувала на те, що [PERSON] підписав заповіт силоміць під примусом секретаря сільської ради [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на викладене, просить суд визнати оспорюваний нею заповіт недійним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив суд їх задовольнити посилаючись на підстави, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], який є законним представником малолітнього відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, однак, його представник [PERSON] звернувся до суду із заявою та просив справу розглянути у відсутності відповідача та відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник органу опіки і піклування Глибоцької РДА [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справ, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 2011 року [PERSON], склав заповіт на імя неповнолітнього [PERSON], який був посвідчений секретарем Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 14, згідно якого, останній заповів неповнолітньому [PERSON] все своє майно, яке буде належати йому на день смерті. [PERSON] помер 05 травня 2011 року. Так, відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1ст. 1234 ЦК України). Тобто, право на заповіт здійснюється особисто. Виходячи із аналізу вказаних норм, заповіт - це одностороння угода, в якій викладено особисте розпорядження особи щодо переходу на випадок його смерті права власності на належне йому майно до інших осіб. Отже, права природа заповіту полягає в тому, що спадкодавець робить розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті. Заповіт складається у письмової формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою особою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Нормою ст. 1226 ЦК України передбачено. Що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11 „...спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CK ч. З ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Враховуючи вищевказані вимоги закону, суд приходить до висновку, що посилання позивача, що [PERSON], склавши заповіт, розпорядився майном, що є спільною сумісною власністю подружжя є безпідставним, оскільки, незалежно від того, на імя кого з подружжя було оформлено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, кожному з них належить по 1/2 частки такого майна та воно підлягає поділу. Тобто, покійний [PERSON] розпорядився своєю часткою у спільному майні подружжя, а тому майнові права позивачки [PERSON] ніким чином не порушені. Позивачка [PERSON] не позбавлена можливості оформити право власності на 1/2 частку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також право власності на обовязкову частку у спадковому майні відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України. Суд відхиляє посилання позивача, що [PERSON], складаючи оспорюваний заповіт, мав отримати письмову згоду іншого подружжя, оскільки, законодавством не передбачено її отримання. Так згода необхідна тільки у випадку розпорядження майном одним із подружжя, що є спільною сумісною власністю (ст. 65 СК України), а в даному випадку, [PERSON] склав заповіт тільки щодо майна, яке йому належить. На думку суду, безпідставними також є посилання позивача, на ті обставини, що заповіт був укладений внаслідок обіцянки, примусу та не відповідало волі спадкодавця з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду від 24 квітня 2013 року, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 04 червня 2014 року, і набрало законної сили 04 червня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до органу опіки і піклування Глибоцької РДА, [PERSON], в інтересах якого діяли [PERSON] та [PERSON], Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання спірного заповіту від 09.02.2011 року недійсним, було встановлено, що волевиявлення [PERSON] при складанні оспорюваного заповіту було вільним, відповідало його внутрішній волі. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Вказана норма закону встановлює поняття преюдиційності фактів, що ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Безпідставними на думку суду є також посилання позивача на ту обставину, що через фізичні вади та катаракту очей заповіт [PERSON] мав бути посвідчений в присутності свідків, виходячи із наступного. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту: 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Згідно із п. 16, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, (яка діяла на час посвідчення заповіту) якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати документ, то за її дорученням і в її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Про причини, з яких фізична особа, зацікавлена у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії є сліпою, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ. Встановлено вищевказаним рішенням суду, а також дані обставини і визнаються позивачем, що [PERSON] власноручно підписав заповіт. Крім того, зі змісту заповіту вбачається, що заповіт було підписано заповідачем тільки після оголошення його тексту. А тому, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що [PERSON] внаслідок фізичних вад не міг самостійно підписати заповіт і посвідчення заповіту повинно було відбуватися в присутності свідків. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що заповіт було записано за допомогою загально технічних засобів, оголошено його текст, тому з огляду на вказане суд відхиляє посилання позивача, що заповіт є недійсним, так як написаний заповідачем не власноручно. Не було доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами неправомірність дій секретаря Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON], як не було доведено, що заповіт складено [PERSON] під впливом помилки, щодо обставин правочину, зокрема, що укладено заповіт, а не договір довічного утримання. На думку суду, посилання позивача на те, що [PERSON] їй погрожує, переслідує і намагається позбавити її життя з метою заволодіння її майном, не є підставою для визнання спірного заповіту недійсним, а підлягають зверненню до правоохоронних органів для перевірки і прийняття відповідного рішення. Необґрунтованим, на думку суду, є також посилання представника позивача на ту обставину, що неподання доказів відповідачем на заперечення доводів позивача є свідченням про визнання позову, виходячи із наступного. Так, статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. При цьому, слід зазначити, що в процесі розгляду справи представнику позивача судом було розяснено зміст вищевказаних норм, проте, представник наполягав, що саме відповідач має надати всі необхідні докази для спростування доводів позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставним, а тому у задоволені позову слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, ст. ст. 60, 65, 67, СК України, ст. 13, 203, 1216, 1226, 1233-1236, 1241, 1253 ЦК України,

Outcome: dismissed