Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] та третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] звернулися до суду з позовами до відповідачів та просили суд визнати недійсними односторонні правочини: - нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] довіреність від 10 травня 2011 року, (реєстр. №808), видану на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 20.03.2011 року, на якій поставлено апостиль 1853873, завіреній 21.04.2011 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон; - нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] довіреність від 24 квітня 2012 року, (реєстр. №919) видану на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 08.03.2012 року, на якій поставлено апостиль S035298, завіреній 18.04.2012 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон; - нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] довіреність від 22 квітня 2013 року, (реєстр. №598) видану на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 08.03.2013 року, на якій поставлено апостиль J570760, завіреній 20.03.2013 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон. - стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог як позивач [PERSON], так і третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] вказують на те, що в цивільній справі №2-739/11 (№22ц/774/9800/13/04), яку розглядав Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська за позовом Британської компанії «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» до [PERSON], [PERSON], треті особи Державний нотаріус сьомої Державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська Куликов Сергій Васильович, [PERSON] про визнання недійсною довіреності від 14.03.2006 року, посвідченої та зареєстрованої в реєстрі № 1-2235 нотаріусом сьомої Державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська інтереси Британської компанії «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» представляв [PERSON], який діяв на підставі вищезазначених оспорюваних довіреностей. На підставі цих нотаріально посвідчених, виданих в порядку передоручення довіреностей, [PERSON] був уповноважений представляти інтереси компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої приналежності, органах нотаріату, стосовно всіх справ, що можуть виникнути стосовно бізнесової діяльності компанії в Україні. А також вести судові справи в усіх судових установах, в тому числі в місцевих, апеляційних, касаційних судах, цивільних, господарських, адміністративних, вищих спеціалізованих судах України та у Верховному Суді України, третейських судах з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, а також бути захисником у цивільних та адміністративних справах. Позивач [PERSON] та третя особа із самостійними вимогами [PERSON] вважають, що вищезазначені довіреності видані та нотаріально посвідчені з порушенням законодавства, а тому повинні бути визнані недійсними з наступних підстав. Оскаржувані довіреності видані в порядку передоручення та посвідчені нотаріально в Україні приватними нотаріусами. Законодавством України, яке регулює нотаріальну діяльність, а саме статтею 42 Закону України «Про нотаріат», п. 42 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004р. № 20/5; п.5, гл. 4 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012р. № 296/5 встановлено, що під час видачі довіреності в порядку передоручення дійсність основної довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Позивач [PERSON] та третя особа з самостійними вимогами [PERSON] стверджують, що здійснити перевірку основних - генеральних довіреностей, виданих від імені ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на громадянку [PERSON] було неможливо, бо основні - генеральні довіреності від імені юридичної особи-нерезидента України видані не в Україні, і, відповідно, не внесені до Єдиного реєстру довіреностей в Україні, відповідно, нотаріуси не мали можливості перевірити їх дійсність, що, відповідно, унеможливлювало перевірити повноваження представника юридичної особи [PERSON] та здійснити нотаріальне посвідчення на їх підставі оспорюваних довіреностей, виданих в порядку передоручення на ім'я [PERSON] Крім того, заявники стверджують, що оспорювані довіреності в порушення вимог законодавства України на скріплені печаткою юридичної особи, від імені якої вони видані. На думку [PERSON] та [PERSON] виданням незаконних довіреностей компанією ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED», їх нотаріальним посвідченням та в подальшому діями, вчиненими на їх підставі [PERSON] по відношенню до позивача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] порушені права останніх. [PERSON], діючи на підставі оспорюваних довіреностей від імені юридичної особи ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED», не будучи належним представником цієї юридичної особи, на протязі періоду 2009-2014 років вчиняв щодо позивача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] певні дії - з надуманими позовними вимогами звернувся до суду щодо визнання недійсною довіреності, виданої позивачу [PERSON] - [PERSON], який діяв від імені компанії «Лорд Трейдінг ЛТД, неодноразово оскаржував судові рішення по цій справі в апеляційному та касаційному порядках, виступав у численних судових засіданнях, заявляв клопотання, ставив питання та т.і., чим порушив, на їх думку, їхні права, зокрема на право раціональне використання свого часу на протязі багатьох років допоки розглядалась судова справа. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] у тому числі посилаються на лист Міністерства юстиції України від 22.03.2011року №3370-0-33-11-31, яким підтверджено, що довіреність не може бути посвідчена в порядку передоручення, оскільки при вчиненні цієї нотаріальної дії необхідно здійснювати перевірку дійсності основної довіреності за допомогою Єдиного реєстру довіреностей, що здійснити неможливо. У зв'язку з викладеним позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] і звернулись до суду з позовами, посилаючись на норми ЦК України, Законів України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004р. №20/5, «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012р. № 296/5. Позивач [PERSON], третя особа з самостійними вимогами [PERSON] та представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у позовних заявах. Представники Відповідачів проти позовів заперечували, до судового засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались. Треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Представник відповідача1 та відповідача 2 надав суду заперечення на позови, у яких просив відмовити у задоволенні позовів з огляду на те, що права позивача та третьої особи з самостійними вимогами оспорюваним довіреностями та вчиненими на їх підставі діями не порушені. Дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача та третьої особи з самостійними вимогами такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії нерезидента України ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» видані, а приватними нотаріусами Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчені односторонні правочини - довіреності: - [PERSON] довіреність від 10 травня 2011 року, (реєстр. №808), видана на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 20.03.2011 року, на якій поставлено апостиль 1853873, завіреній 21.04.2011 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон; - [PERSON] довіреність від 24 квітня 2012 року, (реєстр. №919) видана на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 08.03.2012 року, на якій поставлено апостиль S035298, завіреній 18.04.2012 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон; - [PERSON] довіреність від 22 квітня 2013 року, (реєстр. №598) видана на ім'я [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, яка діяла від імені компанії ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» на підставі Генеральної довіреності, виданої з правом передоручення 08.03.2013 року, на якій поставлено апостиль J570760, завіреній 20.03.2013 року її Величності Головним Державним Секретарем із Іноземних Справ та Справ Співдружності, Лондон. Усі зазначені довіреності печаткою ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» не скріплені. На підставі цих довіреностей [PERSON] представляв інтереси ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» у цивільній справі №2-739/11 (№22ц/774/9800/13/04), яку розглядав Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська за позовом Британської компанії «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» до [PERSON], [PERSON], треті особи Державний нотаріус сьомої Державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська Куликов Сергій Васильович, [PERSON] про визнання недійсною довіреності від 14.03.2006 року. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Також, ч.1 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. В зв'язку з цим, як передбачено ч. 1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представля. Згідно ч. 1 статті 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 2 ст. 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті. Ст. 246 ЦК України встановлено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Статтею 42 Закону України «Про нотаріат» встановлено що нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Необхідність перевірки нотаріусом дійсності основної довіреності при посвідченні довіреності виданої в порядку передоручення представником також була передбачена п. 42 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004р. № 20/5 та передбачена п.5, гл. 4 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012р. № 296/5. Статтею 34 Закона України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005р. встановлено, що порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність. Разом з тим, з аналізу оспорюваних довіреностей на відповідність зазначеним нормам законодавства України вбачається, що вони видані та посвідчені з порушенням законодавства України. Перевірка основних - генеральних довіреностей на ім'я [PERSON] від імені юридичної особи - нерезидента України нотаріусами не проведена через невнесення до Єдиного реєстру довіреностей в Україні, відповідно, і не підтверджені повноваження [PERSON], як представника ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED». Крім цього, довіреності юридичної особи ТОВ «COMMONDALE BUSINES INC. LIMITED» не скріплені печаткою цієї юридичної особи. Суд доходить висновку, що приватні нотаріуси не мали права посвідчувати оспорювані довіреності з підстав наведених вище, не переконавшись в тому, що надана [PERSON] довіреність дійсна. У відповідності до ч.2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1992 року, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. В такому випадку нотаріуси зобов'язані були на підставі п. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення довіреностей. Враховуючи те, що довіреність відноситься до односторонніх правочинів, до нього застосуються відповідні положення про правочин. Узагальненням судової практики Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року передбачено, що «у судовій практиці виникають проблеми із розумінням та визначенням односторонніх правочинів. Вважаємо, що до них можна віднести: видачу та скасування довіреності». Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За таких обставин, факт видачи та нотаріального посвідчення оспорюваних довіреностей суперечить актам цивільного законодавства України. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Доводи відповідачів, зазначені у запереченнях проти позовів, зокрема про те, що права заявників не порушені, вважаються судом безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок відповідача [PERSON] враховуючи результат розгляду справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved