Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором №181/ф/6 від 13.07.2007 року станом на 12.04.2017 року, а саме: простроченої заборгованості щодо сплати процентів за користування кредитом в розмірі - 18204,63 доларів США, пені в розмірі - 1089 474,08 грн. В обґрунтування своєї заяви позивач посилається на те, що 13 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 181/Ф/6. За умовами кредитного договору, банк надав позичальнику кредит в сумі 25000 доларів США на строк з 13.07.2007 року по 12.07.2012 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12 % річних у валюті кредиту на строкову заборгованість та в розмірі 13% річних у валюті кредиту на прострочену заборгованість. Зобов'язання позичальника за кредитним договором забезпечені договорами поруки укладеними з [PERSON] та [PERSON] Зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів позичальник не виконує починаючи з жовтня 2008 року. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, 29.01.2010 року банк звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про солідарне стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитом, який рішенням суду від 04.05.2012 року був задоволений. Зазначене рішення про стягнення боргу виконано так і не було. Враховуючи те, що кредитний договір продовжував діяти, з 18.01.2010 року, проценти за користування кредитом, а також пеня за неналежне виконання умов кредитного договору продовжували нараховуватись. Так станом, на 12.04.2017 року заборгованість позичальника щодо нарахувань здійснених після ухвалення первинного рішення про стягнення боргу становить: прострочена заборгованість по сплаті процентів 18204,63 доларів США, пеня - 1089474,08 грн. Саме цю суму заборгованості позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь рішенням суду, а крім того судові витрати на сплату судового збору у розмірі 23656,84 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, просив задовольнити позов повністю. Також, додатково надав письмові пояснення на заперечення відповідачів проти позову в яких виклав, що дійсно банком пред'явлений позов до відповідачів про стягнення грошових коштів за період з 18.01.2010 року по 12.04.2017 року, тобто за період, що перевищує 3-річний строк позовної давності. Проте, при вирішення цієї справи слід врахувати, що предметом позову є суми періодичних нарахувань, зобов'язання по сплаті яких виникло не одночасно, а у різний час. Умовами кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків та пені за кредитом здійснюється щомісячно. Отже, навіть при наявності підстав для застосування в даному випадку позовної давності, позовна давність може бути застосована не до всієї суми позовних вимог, а лише до тих її частин, відносно яких 3-річний строк дійсно минув. Те саме стосується і застосування положень ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки - припиненими можуть вважатись тільки ті частини зобов'язань, щодо яких дійсно минув 6-місячний термін пред'явлення вимоги до поручителів. Крім того, слід врахувати, що частина строку позовної давності пропущена банком із поважних причин. Так, первинно цей позов був поданий 28.04.2016 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська - за місцем проживання позичальника та одного з поручителів згідно відомостей, зазначених у договорах. Протягом тривалого часу суд перевіряв зареєстроване місце проживання відповідачів за даними адресного бюро і лише в лютому 2017 року встановив, що жодний з відповідачів не проживає на території Бабушкінського району м. Дніпра. В результаті чого ухвалою суду від 03.02.2017 року їм позов було повернуто для подання за підсудністю. Після фактично отримання в березні 2017 року матеріалів позовної заяви , оформлення актуального розрахунку банк зміг звернутися до суду з даним позовом лише в квітні 2017 року. У зв'язку з чим вважає, що частину строку з 28.04.2016 року по 20.04.2017 року слід вважати пропущеною з поважних причин, а відтак нарахування по процентам за вказаний період також підлягає стягненню. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду письмові заперечення в яких виклала, що в січні 2010 року банк користуючись своїм правом дострокового повернення кредиту пред'явив до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов про стягнення з неї та поручителів заборгованості за кредитом. Рішенням суду вимоги банку були задоволені. В квітні 2017 року банк знову звернувся вже до Самарського районного суду з дійсним позовом. Проте вимоги за цим позовом суперечать діючому законодавству, оскільки стягнення нарахованої суми відсотків в період з 13.01.2010 року по 12.04.2017 року виходить за межі позовної давності, встановлено пунктом 4.4. Кредитного договору. До того ж, з ухваленням Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська рішення про стягнення з неї та поручителів заборгованості за кредитом припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема нарахування та сплата відсотків та пені. Разом з тим виникло грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, невиконання якого тягне відповідальність встановлену ст. 625 ЦК України, однак з цих підстав позивач позов не заявляв. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутності та письмові заперечення проти позову в яких виклали, що вони є поручителями за кредитним договором позичальника [PERSON] Банк скористався своїм право дострокового повернення кредиту та звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з них та позичальника [PERSON] заборгованості за кредитом. Рішенням суду від 04 травня 2012 року вимоги банку були задоволені. Згідно умов договору відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, і триває протягом шести місяців, за спливом яких зобов'язання поручителя перед банком є припиненим. З січня 2010 року по квітень 2017 року банк ані з письмовими вимогами, ані в суд з додатковими позовними вимогами до них не звертався. Виходячи з того, що банк звернувся до суду з позовом після спливу передбаченого частиною 4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку, то є підстави для відмови в позові у зв'язку припинення договору поруки Суд, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк „Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір №181/ф/6. Згідно умов п.1.1. Кредитного договору, банком надано позичальникові кредитні кошти в сумі 25 000,00 доларів США на строк з 13.07.2007 року по 12.07.2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12 % річних у валюті кредиту. Згідно п.3.3.1 Кредитного договору, позичальник зобов'язався сплачувати заборгованість за кредитом в такі терміни: у розмірі не менше 420,00 доларів США щомісячно, не пізніше передостаннього робочого дня місяця, починаючи з серпня 2007 року, а 12 липня 2012 року 220,00 доларів США. Згідно п.3.3.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з 12% річних у валюті кредиту, з 1 по 10 число місяця наступного за місяцем , в якому нараховуються відсотки, а також в день закінчення строку, на який надано кредит. Уразі виникнення простроченої заборгованості за простроченим кредитом сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки 13%, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON], між банком та [PERSON] та між банком та [PERSON] укладені договори поруки № 181/Ф/6/1П від 13.07.2007 року, №181/Ф/6/2п від 13.07.2007 року, відповідно яких поручителі взяли на себе зобов'язання перед кредитором солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору. Відповідно до п.1.2 договорів поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником - [PERSON] перед банком за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору. Відповідно до п.1.3 договорів поруки, поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об'ємі, що й позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язань - в повному об'ємі. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банк звернувся до суду із позовною заявою про солідарне стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором станом на 18.01.2010 року Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2012 року, стягнуто на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно заборгованість по кредиту в сумі 22714,40 доларів США та нараховані штрафні санкції (пеня) в сумі 20208,40 грн. Зазначене рішення суду виконано не було, що не заперечувалось сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Станом на 12.04.2017 року прострочена заборгованість щодо процентів за користування кредитом становить 18204,63 доларів США. Відповідно п.4.3. Кредитного договору за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості але в межах строків позовної давності. Станом на 12.04.2017 року загальна сума нарахованої позичальнику пені складає 1089474,08 грн., в тому числі: пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 575953,00 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів - 513521,08 грн. Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором суд не вправі повторно вирішувати питання щодо чинності поруки. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2012 року, стягнуто на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно заборгованість по кредиту (а.с. 12-14), тобто порука є чинною та суд не має правових підстав для вирішення питання про її припинення. У зв'язку з чим, суд не приймає до уваги доводи відповідачів [PERSON], [PERSON] про припинення поруки. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителів від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 23.09.2015 року, № 6-157цс16 від 25.05.2016 року та № 6-2739цс15 від 21.09.2016 року, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, який має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, доводи відповідача [PERSON] про припинення відносин сторін кредитного договору, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки судове рішення від 04 травня 2012 року про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителів не виконано, то відповідно до вимог зазначених вище норм матеріального права та пунктів кредитного договору, кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення. Разом з цим, відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч.1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пункт 4.4 Кредитного договору вказує на те, що строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З дійснив позовом позивач звернувся до суду 20 квітня 2017 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, який наявний в матеріалах справи позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за відсотками за період з 19.04.2010 року по 12.04.2017 року в розмірі 18204,63 доларів США. Таким чином, виходячи з заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача у межах строку позовної давності (з 20 квітня 2014 року) прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 12589,65 грн. Щодо вимог про стягнення пені, то період за який позивач просить стягнути пеню у розмірі 1089474,08 грн., становить з квітня 2014 року по 12 квітень 2017 року. Суд вважає, що вказаний період визначено позивачем вірно, строк позовної давності до вказаних вимог відповідно до п.4.4 Кредитного договору не пропущено. Однак, що стосується визначеному позивачем розміру пені, суд не погоджується та вважає такий розмір неправомірно завищеним, оскільки, у відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позичальника, вказані в кредитному договорі, є несправедливими, тому, що призводять нарахування непропорційно великої суми компенсації/пені, або штрафних санкцій. Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З урахуванням того, що рішенням суду від 04.05.2012 року стягнуто тіло кредиту, проценти за той період і відповідно пеня та зазначене рішення суду не виконано. Позивач, знову звертаючись до суду, правомірно ставить питання щодо стягнення процентів, за новий період, оскільки умови договору залишаються не виконаними, однак, суд вважає, що правомірним буде зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню за період з квітня 2014 року по 12.04.2017 року до 300 000 грн., оскільки, зазначений розмір пені не буде перевищувати розмір збитків за даним кредитним договором та буде справедливим. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Разом з цим, як встановлено, що банк звертаючись до суду із вказаним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів, а саме боржника та поручителів суми заборгованості за кредитним договором, але ці вимоги не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки. Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є. Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука). Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою. За таких обставин кредитор,

Outcome: partial