Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], з відновленням запису про реєстрацію права власності на вказану квартиру на імя [PERSON]. Після цього позивач неодноразово уточнював позовні вимоги і в остаточному вигляді просить суд визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] зі скасуванням права власності на вказану квартиру на імя [PERSON] та відновленням державної реєстрації права власності на вказану квартиру на імя [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовано тими обставинами, що під час прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру нотаріусом, який на той час виконував функції державного реєстратора, порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127. Під час розгляду справи право власності на спірну квартиру перейшло від [PERSON] до [PERSON], тому позивач доповнив позовні вимоги, оскільки вважав, що нерухоме майно має бути повернутим з чужого незаконного володіння [PERSON] з відновленням права власності на ім»я позивача. Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач по справі приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечує, вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим та тим, що прийняте у повній відповідності з вимогами чинного законодавства. Відповідач по справі [PERSON] проти позову також заперечує, вважає що дії державного реєстратора за наслідками розгляду поданої заяви відповідають фактичним обставинам та вимогам закону. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявився, про час та дату судового за сідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідності їх задоволення, виходячи з наступного. В судових засіданнях за допомогою наданих сторонами доказів судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «БАНК ФОРУМ» укладено кредитний договір від 15.12.06 № 0255/06/12-N, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти на придбання квартири, що знаходиться в м. Харкові, проспект Правди, б. 1, кв. 91. На забезпечення виконання кредитного договору від 15.12.06 № 0255/06/12-N між тими ж сторонами укладено іпотечний договір від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І), за умовами якого квартира, що знаходиться в м. Харкові, проспект Правди, б. 1, кв. 91, набула статутсу предмету іпотеки. Відповідно постанови правління Національного банку України від 13.06.14 № 355 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК ФОРУМ" та згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду №49 з 16 червня 2014 року розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК ФОРУМ", термін якої подовжено до 15 червня 2018 року. В матеріалах справи міститься договір про відступлення права вимоги від 08.06.16 № 114-Ф, укладений між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «АНСУ», за умовами якого ТОВ «АНСУ» набуло право вимоги до позивача за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N, а також за іпотечним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І) та договором поруки від 15.12.06 № 0255/06/12-N (ІІ). В подальшому, а саме 24 червня 2016 року між ТОВ «АНСУ» та фізичною особою [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого [PERSON] набув право вимоги до позивача за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N. Згідно п. 5 договору про відступлення права вимоги від 24.06.16 ціна відступлення складає 297253,44 грн., яку сплачено [PERSON] на користь ТОВ «АНСУ» до укладення цього договору. Також між ТОВ «АНСУ» та фізичною особою [PERSON] укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором № № 0255/06/12-N (І) від 24.06.16, за умовами якого [PERSON] набув право вимоги до позивача за іпотечним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І). З урахуванням наявності наведених вище правочинів [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про реєстрацію іпотечного майна на його користь, яку задоволено та зареєстровано право власності за [PERSON] на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться в м. Харкові, проспект Правди, б. 1, кв. 91, власником якої був позивач, що оформлено спірним рішенням державного реєстратора. Розглядаючи спірні правовідносини, суд звертає увагу, що відповідно ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наявність правочинів про відступлення права вимоги, наданих до матеріалів справи, суд встановив, що фізична особа [PERSON] набув право грошової (валютної) вимоги до позивача на підставі договору про відступлення права вимоги від 24.06.16 за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N, первісним кредитором за яким є банк. Ст. 1054 ЦК України передбачено, що\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тому суд погоджується з позивачем, що уклавши договір про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, фізична особа [PERSON] з моменту його укладення отримав права кредитора (кредитодавця) у зобов'язанні за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N, що прямо суперечить ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки фізична особа [PERSON] не є банком або іншою фінансовою установою, а тому не може набувати статус кредитора (кредитодавця) у кредитних зобов'язаннях. Оцінюючи залучені до справи письмові докази, суд усвідомлює, що за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладений між ТОВ «АНСУ» та фізичною особою [PERSON], є договором факторингу. Відповідно частини 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст. 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактор, якому має бути здійснено платіж. Вимогами п. 11 частини 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є різновидом фінансових послуг. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» запозичено, що особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобовязана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Згідно Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.14 № 352 визначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Як свідчать фактичні обставини, набувши права вимоги за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N та за іпотечним договором № № 0255/06/12-N (І), [PERSON] набув статус сторони (кредитора та іпотекодержателя) у зобов'язаннях, права за якими він використав повною мірою, отримавши у власність предмет іпотеки та задовольнивши за рахунок цього свої вимоги за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N. В той же час, як встановлено вище, [PERSON] не мав правових підстав для укладення з ТОВ «АНСУ» договору про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, а тому набуття права власності на предмет іпотеки є незаконним. Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вимогами ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Відповідно п. 5.5 іпотечного договору від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І) у разі порушення вимог кредитного договору та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, яка підлягає задоволенню не пізніше тридцятиденного строку від дня її отримання. У разі невиконання отриманих вимог з боку іпотекодавця іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 2 частини 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вимогами частини 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, вчиняє наступні обовязкові дії: - встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, зокрема, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. Також п. 61 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.15 № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: - копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Відповідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідач надав до суду письмову вимогу фізичної особи [PERSON] від 24 червня 2016 року, в якій від позивача вимагається сплатити грошову заборгованість в розмірі 20740,32 дол. США на користь нового кредитора. Також до суду надані докази вручення вимоги позивачу. Інших доказів, що підтверджують наявність правових підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за [PERSON] відповідач не надав. В той же час суд вважає, що, приймаючи спірне рішення, державний реєстратор повинен керуватись вимогами частини 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме пересвідчитись у відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, відповідності повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав. Тому суд погоджується з позицією позивача щодо відсутності належних доказів існування грошової заборгованості перед [PERSON] за кредитним договором від 15.12.2006 № 0255/06/12-N на момент звернення до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, оскільки згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року по справі № 643/4106/15-ц (набуло законної сили 29 липня 2016 року) суд стягнув з позивача на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» грошову заборгованість за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N в сумі 17959,98 дол. США та 5000,00 грн. штрафу. Тобто наявність судового рішення про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» виключає правову можливість задоволення тих самих вимог на користь [PERSON] до моменту набуття новим кредитором статусу сторони спору або сторони виконавчого провадження у справі № 643/4106/15-ц. Враховуючи викладене, суд вважає, що починаючи з моменту отримання заяви про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І) до моменту прийняття рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор (відповідач) був зобовязаний пересвідчитись у наявності підстав для застосування ст. 33 Закону України «Про іпотеку», а саме - невиконання або неналежного виконання кредитного договору від 15.12.06 № 0255/06/12-N з боку позивача на користь заявника ([PERSON]В.) на підставі передбачених законом документів, що підтверджують факт існування грошової заборгованості. На момент подання заяви про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N (І) жодної підтвердженої належним чином грошової заборгованості за кредитним договором від 15.12.06 № 0255/06/12-N позивач перед [PERSON] не мав, що унеможливлює прийняття рішення про державну реєстрацію прав на предмет іпотеки. Згідно частини 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Звертаючи увагу на те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини повязані із неналежним виконанням, на думку позивача, умов цивільно-правових угод, суд вважає, що спір в цій частині не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судом за правилами ЦПК (постанова ВСУ від 14.06.16 № 21-41а16). Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31454263 від 19 вересня 2016 року суперечить вимогам ст. 24, 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 1054, 1077 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є підставою для задоволення вимог позивача про його скасування. Щодо вимог позивач про витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності на спірне майно, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивача до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора власником спірного нерухомого майна є [PERSON], що відповідає даним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під час розгляду справи за заявою позивача судом прийнято ухвалу від 15.11.16 про вжиття заходів забезпечення позову, яку в подальшому скасовано судом апеляційної інстанції. Відразу після цього [PERSON] позбувся спірного майна, здійснивши його продаж на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17.02.17, що стало підставою для подання позивачем заяви про доповнення позовних вимог, яку надано до суду 24.03.17. З урахуванням зміни власника нерухомого майна позивач також просить суд витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] За змістом ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Згідно частини 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 ст. 388 ЦК України, зокрема\~якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння,\~не з їхньої волі\~іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Обставинами справи підтверджується, що позивач втратив право власності на нерухоме майно у спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку», без вчинення будь-який дій, що свідчили б про його волевиявлення стосовно цього майна, тобто спірне майно вибуло з володіння власника (позивача) поза його волею, що вказує на наявність правової можливості витребування майна у особи, яка є його незаконним набувачем. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо витребування квартири за адресою: [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] зі скасуванням права власності на вказану квартиру на імя [PERSON] та відновленням державної реєстрації права власності на вказану квартиру на ім»я [PERSON]. Судовий збір необхідно стягнути з відповідачів пропорційно з кожного. На підставі викладеного, ст.317,318,388,1054 ЦК України,

Outcome: approved