Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача щомісячно. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він являється пенсіонером та інвалідом третьої групи внаслідок поранення, отриманого при виконанні обов'язків військової служби в Афганістані, а тому є непрацездатною особою і потребує постійного підтримуючого лікування. Також вказує, що пенсії яку він отримує недостатньо для задоволення його життєвих потреб та лікування. Позивач зазначає, що має повнолітнього сина [PERSON], 1992 року народження, який працює і отримує заробітну плату, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу батьку. Заочним рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із [PERSON], [INFO], уродженця с. Харкове Талалаївського району Чернігівської області, на користь непрацездатного батька - [PERSON] аліменти на його утримання, в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 200 (двісті) гривень у відшкодування витрат на правову допомогу та на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.. Не погоджуючись з заочним рішенням [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалено без з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що позивач отримує пенсію у розмірі 2557,91 грн., тобто в декілька раз більше ніж встановлений законом прожитковий мінімум для непрацездатної особи. Також апелянт вказує, що його батько, крім пенсії, отримує додатковий дохід у вигляді орендної плати земельної ділянки, яка становить 1106,70 грн. на місяць, а тому підсумовуючи сукупний місячний дохід позивача, [PERSON] вважає, що позивач не може бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Крім того, апелянт посилається на те, що позивач не вказав про існування в нього інших дітей, а саме дочки [PERSON], 1989 року народження, на яку теж покладений обов'язок по утриманню батьків. Апелянт вказує, що з червня 2015 року він має сім'ю, яка потребує матеріального забезпечення, проживає в орендованому житлі в місті Бориспіль, а тому не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки отримує заробітну плату приблизно 1500 грн. на місяць. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.13). Позивач є інвалідом 3 групи безтерміново, що підтверджується копією посвідчення та довідки МСЕК (а.с.12). Згідно довідки УПФУ в Талалаївському районі № 326 від 23.12.2014 року розмір пенсії [PERSON] за період з липня по грудень 2014 року складав 2557 грн. 91 коп. (а.с.8). Згідно повідомлення Талалаївської ЦРЛ № 43 від 08.01.2015 року [PERSON] перебуває під диспансерним наглядом у лікаря невропатолога з 1993 року (а.с.9). Відповідно до повідомлення Талалаївської ЦРЛ № 44 від 08.01.2015 року [PERSON] перебуває під диспансерним наглядом у лікаря - терапевта з 2001 року з приводу ряду захворювань і потребує постійної підтримуючої гіпотензивної терапії та протирецидивного лікування (а.с.10). Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання позивача, суд першої інстанції виходив з обов'язку повнолітніх дітей відповідно до вимог ст. 202 Сімейного кодексу України утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Статтею 202 СК України визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли повноліття; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні підстави для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Отримання непрацездатними батьками пенсій чи іншого доходу не можуть звільняти повнолітніх дочку, сина від обов'язків утримувати непрацездатних батьків. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Разом з цим, така потреба має визначатись залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму. В ході розгляду справи, колегією суддів було встановлено, що позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2557 грн. 91 коп., а також додатковий дохід у вигляді орендної плати земельної ділянки, яка становить 1106,70 грн. на місяць. Між тим, Законом України „Про державний бюджет України на 2015 рік" з 1 січня 2015 року прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, встановлено на рівні 949 грн., з вересня 2015 року - 1074 грн. На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та не дав правової оцінки тому, що фактично позивач отримує пенсію та дохід в розмірі, що перевищує встановлений законодавством прожитковий мінімум для непрацездатної особи. Окрім того, в судовому засіданні позивач зазначив, що він один проживає у власному будинку, має автомобіль, присадибну ділянку, користується пільгами, встановленими законодавством. Натомість син позивача створив сім'ю, проживає в орендованому житлі та відповідно до довідки про доходи, отримує заробітну плату приблизно 1500 грн. на місяць. Крім того, суд першої інстанції не врахував підстав виникнення обов'язку у інших дітей позивача, які є повнолітніми, працевлаштовані та отримують заробітну плату, надавати йому матеріальну допомогу, оскільки у позивача також є повнолітня дочка. Вищевказані обставин залишились поза увагою суду, який в даному випадку обмежився лише формальним застосуванням правил ч.1 ст. 61 ЦПК України, не з'ясувавши при цьому жодної фактичної обставини, яка в розумінні ст. 179 ЦПК України є предметом доказування, а саме наявність реальної потреби батька в отриманні допомоги від сина, його матеріальний стан та інші істотні обставини, які впливають на встановлення розміру таких аліментів. Факт непрацездатності не є безумовною підставою для виникнення у відповідача обов'язку надання матеріальної допомоги, оскільки позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги. Враховуючи, що висновок суду щодо наявності у позивача потреби в матеріальній допомозі належними та достатніми доказами не доведено, суд безпідставно прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Виходячи з вищенаведеного, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2015 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed