Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Вона є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] , що підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ABB № 740279. 26 червня 2020 року вона звернулась до Відділу «Центра надання адміністративних послуг м.Нікополя» Нікопольської міської ради для проведення державної реєстрації права власності. З цього приводу державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузнецовою Марією Олександрівною було перевірено подані для проведення державної реєстрації прав документи та з`ясовано, що документи не відповідають вимогам і не дають змогу встановити відповідність заявлених прав документам, що її посвідчують. Як наслідок, їй було відмовлено у державній реєстрації права власності та направлено до суду для встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Так, в свідоцтві про право на спадщину за законом серії ABB № 740279 від 05.08.1999 року, посвідченому завідуючою Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Балашовою В.М., зазначено, що спадкоємцем є особа з ПІБ [PERSON], але, згідно з паспортними даними, її ПІБ - [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого бюро записів актів громадянського стану, її ПІБ зазначено російською мовою - « [PERSON] », ПІБ її батька зазначено - « [PERSON] ». Слід зазначити, що паспорт громадянина України [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] був виданий 21 вересня 1999 року Нікопольським MB УМВС України у Дніпропетровській області, а свідоцтво про право на спадщину за законом було виготовлено 05 серпня 1999 року. Отже, свідоцтво було видане раніше за попередніми документами, саме тому і виникла помилка. Враховуючи викладене, вважає, що помилка в написанні її по-батькові в свідоцтві про право на спадщину за законом була викликана різними варіантами перекладу з російської мови на українську. Зазначені розбіжності в документах позбавляють її можливості звернення до Відділу «Центра надання адміністративних послуг м.Нікополя» Нікопольської міської ради для проведення державної реєстрації прав власності. Таким чином, вимушена звертатися до суду для реалізації своїх прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині 4 ст.294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Пунктом 6 ст.315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, та не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Отже, звернення до суду є єдиним способом реалізувати своє право щодо проведення державної реєстрації права власності. Тому вона вимушена звернутися до суду з цією заявою. Заявниця в судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги заяви підтримала (а.с.16). Представник заінтересованої особи до суду також не прибула, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. При постановленні рішення покладалась на розсуду суду (а.с.13). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як встановлено в судовому засіданні, заявниця є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] , що підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ABB № 740279 (а.с.5). 26.06.2020 року заявниця звернулась до Відділу «Центра надання адміністративних послуг м.Нікополя» Нікопольської міської ради для проведення державної реєстрації права власності. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузнецовою М.О. було з`ясовано, що документи не відповідають вимогам. Тому заявниці було відмовлено у державній реєстрації права власності (а.с.6) та роз`яснено право звернення до суду для встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Так, в свідоцтві про право на спадщину за законом серії ABB № 740279 від 05.08.1999 року, посвідченому завідуючою Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Балашовою В.М., зазначено, що спадкоємцем є « [PERSON] » (а.с.5), але, згідно з паспортними даними, ПІБ заявниці - « [PERSON] » (а.с.9, 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого бюро записів актів громадянського стану, ПІБ заявниця зазначено російською мовою - « [PERSON] » (а.с.8), ПІБ батька заявниці російською мовою зазначено - « [PERSON] » (а.с.8). Паспорт громадянина України [NUMBER] , виданого на ім`я заявниці [PERSON] був виданий 21.09.1999 року Нікопольським MB УМВС України у Дніпропетровській області, а свідоцтво про право на спадщину за законом було виготовлено 05.08.1999 року. На думку заявниці, помилка в написанні її по-батькові в свідоцтві про право на спадщину за законом була викликана різними варіантами перекладу з російської мови на українську. Зазначені розбіжності в документах позбавляють заявницю можливості звернення до Відділу «Центра надання адміністративних послуг м.Нікополя» Нікопольської міської ради для проведення державної реєстрації прав власності. За таких обставин суд вважає за можливе вимоги заявниці задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved