Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Солом`янський районний суд м. Києва з позовом до Державного підприємства «Конструкторське бюро Артилерійського озброєння» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.02.2017 згідно наказу №45-К від 17.02.2017 [PERSON] був звільнений відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади Генерального директора ДП КБ «Артилерійського озброєння». Зазначає, що при розрахунку в день звільнення йому, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України, не було виплачено заробітну плату розмір якої, згідно довідки №35/5 від 08.08.2017 становить 65 881,45 грн. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.06.2019 по справі №760/17309/19 стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну в розмірі 65 881,45 грн. 03.07.2019р. відповідач перерахував позивачу заборгованість по заробітній платі повністю. Позивач вважає, що ним було втрачено частину доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, а тому беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату починаючи з лютого 2017 року до липня 2019 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить до виплати складає 816 141,30 грн. З огляду на викладене, просить позов задовольнити та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 816 141,30 грн. 27.08.2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 30.08.2019 року в справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 30.08.2019, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 26.11.2019 року на адресу суду відповідачем - Державним підприємством «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння» було подано відзив на позовну заяву, в якому просить застосувати принцип розумної співмірності до позовних вимог [PERSON] та задовольнити їх частково. Посилається на те, що 18.02.2017 згідно наказу №45-К від 17.02.2017 [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння» за угодою сторін. Також, посилається на те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.06.2019 по справі №760/17309/18 стягнуто на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату у розмірі 65 881,45 грн. Після набрання рішенням законної сили, до відкриття виконавчого провадження ДП КБАО добровільно сплатило позивачу визначену судом заборгованість по заробітній платі в сумі 65 881,45 грн. Враховуючи завантаженість районних судів, що безумовно призводить до тривалості розгляду цивільних справ, та в даному випадку збільшення періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки, як вбачається з рішення по справі №760/17309/18 підприємство зазначало про наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, а також враховуючи зловживання позивачем своїми процесуальними правами, відповідач просить суд застосувати принцип розумної співмірності до заявлених позовних вимог, оскільки істотність суми несвоєчасно виплаченої заробітної плати порівняно із середнім заробітком працівника порушує принцип розумності та справедливості, а також не відповідає основним завданням цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України. 02.01.2020 на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив. Вважає, що у відзиві на позовну заяву відповідач не спростував тверджень та аргументів стосовно суті позовних вимог. Посилається на те, що його 18.02.2017 згідно наказу №45-К від 17.02.2017 було звільнено відповідно до п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади Генерального директора ДП «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння». Також, позивач посилається на те, що при розрахунку в день звільнення йому, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України, не виплатили заробітну плату сума якої становить 65 881,45 грн., що підтверджується довідкою №35/5 від 08.08.2017 виданої відповідачем на вимогу позивача за підписом головного бухгалтера та в.о. генерального директора відповідача. Зазначає, що лише після подання ним позову до суду та винесенням судового рішення Солом"янським районним судом м. Києва по справі №760/17309/19 від 03.06.2019 про стягнення невиплаченої заробітної плати у сумі 65 881,45 грн., відповідач виконав свій обов`язок та 03.07.2019 перерахував на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 65 881,45 грн. Позивач вважає, що ним було втрачено частину доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Відповідач не виплачував заробітну плату, навмисно уникав розрахунку з позивачем починаючи з лютого 2017 року по липень 2019 рік, а тому враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить до виплати позивачу складає 816 141,30 грн. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.02.2017 згідно наказу №45-К від 17.02.2017 [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння» за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 6). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ДП «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.06.2019 стягнуто з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійського озброєння» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за лютий 2017 року в сумі 65 881,45 грн. (а.с. 13-14). Також, судом встановлено, що відповідач 03.07.2019 здійснив виплату позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 65 881,45 грн. Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилається на те, що відповідач не виплачував йому заробітну плату починаючи з лютого 2017 року по липень 2019 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», вважає, що загальна сума компенсації, яка належить до виплати складає 816 141,30 грн. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інші. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Судом безспірно встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач порушив строки виплати [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні. Так, при розмірі невиплаченого заробітку - 65 881,45грн., позивач просить стягнути 816 141,30 грн. за затримку розрахунку, що значно перевищує розмір невиплаченої суми. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. На підставі викладеного, враховуючи матеріали справи та оцінюючи їх у сукупності, в тому числі обставини, які підлягають дослідженню, що викладені у висновку ВСУ у справі № 6-113цс16 , суд вважає за можливе стягнути з ДП «Конструкторське бюро Артилерійського озброєння» на користь [PERSON] 65 881,45 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до суми основного заробітку. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 768,40 грн. судового збору.

Outcome: partial