Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що рішенням Веселинівського районного суду від 29.11.2012 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з17.09.2012 року по 01.03.2018 року становить 109682.27 грн. В зв`язку з цим, позивачка звернулась до суду про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 3345,36 грн. 08 жовтня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено справу до судового засідання. 17 жовтня 2018 року позивачем було надано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь 120851,27 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. 26 жовтня 2018 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву. За клопотанням позивача витребувано з Веселинівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області матеріали виконавчого провадження №35691093/04 від 14.12.2012 року. 19 лютого 2019 року надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач [PERSON] просить стягнути в відповідача [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2013 року по 06.03.2019 року в сумі 116001,27 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача 111026,27 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з врахуванням квитанцій на суму 4975 гривень не врахованих відділом ДВС при розрахунку заборгованості. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач має право на стягнення неустойки (пені) лише, якщо доведена вина відповідача за прострочення сплати аліментів. Оскільки вина відповідача в ухиленні від сплати аліментів не доведена, просить в задоволенні позові відмовити. Представник третьої особи Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буланча О.В. в судовому засіданні показала, що дійсно у відповідача [PERSON] є заборгованість по сплаті аліментів і вона рахується з моменту винесення виконавчого документа, тобто з 17 вересня 2012 року. Суд заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Веселинівського районного суду від 29.11.2012 року по справі № 2/1406/410/12, відповідач [PERSON] зобов`язаний сплачувати на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] ,в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку. 13 грудня 2012 року Веселинівським районним судом видано виконавчий лист з виконання зазначеного рішення суду, який позивачка направила до відділу ДВС Веселинівського районного управління юстиції у Миколаївській області. Постановою державного виконавця відділу ДВС Веселинівського районного управління юстиції від 14.12.2012 року за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 35691093. Згідно довідки-розрахунку, виданої державним виконавцем Веселинівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Килевник С.В., заборгованість відповідача із сплати аліментів по виконавчому провадженню № 35691093/04 станом на 21.01.2019 року становить 116001,27 грн. Відповідно п.9 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що рішення суду є обов`язковим до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року роз"яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст.196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому, відповідно до ст. 60 ЦПК Україниобов`язок доказування того, що несплата аліментів була наслідком наявності поважних причин, покладено на платника аліментів, а суд, за аналогією з цивільним законодавством, повинен виходити із презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. Судом встановлено, що через ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківського обов`язку по утриманню своєї дитини до її повноліття, виникла заборгованість зі сплати аліментів, а тому він повинен нести цивільно-правову відповідальність, сплативши позивачці [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів. Зазначене відповідає правовій позиції висловленій в Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі № 572/1762/15-ц. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Загальна сума пені має розраховуватися за формулою: p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1- нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1- кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2- нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Суд погоджується з розрахунком виконаним позивачем, відповідно до якого, сума пені на заборгованість по аліментам станом на 01.02.2019 року, з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України, якою передбачено, що розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, складає 111026,27 грн. Зурахуванням матеріального та сімейного стану відповідача, принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вважає за можливе та доцільне зменшити розмір суми пені на заборгованість по аліментам та стягнути з відповідача на користь позивача 80000 тисяч гривень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому ч 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2018 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» № 2246-VІІІ від 07.12.2017 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1762 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 704,80 гривень, виходячи з розрахунку: 1762 гривень х 0,4 = 704,80 гривень. Однак на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] частково, суд приходить до висновку про те, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 507,84 гривень. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного. За змістом ст.133 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, враховуючи, що відповідачем доведено тільки понесені витрати на правничу допомогу в сумі 10000 гривень та з урахуванням пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимога відповідача про стягнення з позивача понесені судові витрати на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, зокрема в сумі 2800 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial