Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу матері. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що він є батьком, а відповідач [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матірю. З метою відпочинку, оздоровлення дитини він має намір виїжджати з дочкою за межі України до Республіки Білорусь, на що обовязково потрібна згода відповідача, як матері дитини. У звязку з тим, що відповідач добровільно такої згоди не надає, тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Білорусь [PERSON], [INFO], під час літніх канікул в період з 12 серпня 2017 року до 29 серпня 2017 року та під час осінніх канікул в період з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року в супроводі батька [PERSON], без згоди та супроводу матері [PERSON]. А також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в тимчасовому виїзді за межі території України доньки у його супроводі шляхом безперешкодного надання йому дитини на час їх спільної закордонної поїздки та документів необхідних для перетину кордону Республіки Білорусь, зокрема оригіналу свідоцтва про народження дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позову не визнали та подали письмове заперечення в якому зазначили, що дитина [PERSON], [INFO] відчуває страх та тривожність з приводу проведення у минулому канікул разом з батьком [PERSON], а крім того дитина категорично відмовляється проводити канікули з батьком у майбутньому. Відповідач жодного разу не сплачував аліментів чи інших грошових сум на підтримку дитини та не вчиняв жодних дій на відновлення стосунків з дочкою. Крім того зазначили, що заявлені позивачем періоди бажаного відпочинку є відмінними від періодів з якими він звертався у листі про надання дозволу на виїзд, та в зазначений позивачем у позовній заяві період перебування на території Республіки Білорусь проводитимуться військові навчання за участі збройних сил Російської Федерації, а тому перебування у Білорусії є дуже великим ризиком для громадян України. Враховуючи вищенаведене просять відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав: Згідно свідоцтва про народження серії І-ИД №132131, [PERSON] народилася 29 квітня 2008 року в м. Київ та її батьками є [PERSON] батько та [PERSON] мати. Як вбачається з [PERSON] обстеження умов проживання складеного 17.05.2017 року комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає у двокімнатній квартирі [ADDRESS] разом з матірю [PERSON], бабусею [PERSON], та [PERSON], який є вільним чоловіком [PERSON] Листом від 17.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з проханням про надання останньою нотаріально завіреної згоди на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Білорусь їх дочці [PERSON], [INFO], під час літніх канікул в період з 25.05.2017 року до 25.08.2017 року у його супроводі з метою культурного розвитку дитини та її оздоровлення із зазначенням . Витягом інтернетроздруківки з сервісу booking підтверджується бронь готелів у містах Республіки Білорусь [PERSON] на 1 дорослого та 1 дитину. Довідкою виданою 04.08.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується наявність у [PERSON] карткового рахунку із залишком коштів в розмірі 31\~758,66 грн. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно інформаційної довідки складеної 22.05.2017 року психологом-консультантом Тернопільської міської психо-медико-педагогічнної консультації, за результатами діагностичної бесіди встановлено, що [PERSON], [INFO] відчуває страх та тривожність від пережитого у минулому спілкування з батьком, а тому батькові рекомендовано поступово встановлювати контакт з дитиною, а не забирати дочку від матері на довготривалий термін. Як вбачається з рішення №153 від 02.06.2017 року Комісії з питань захисту прав дитини, в порядку розгляду звернення [PERSON], щодо проведення літніх канікул з малолітньою дочкою [PERSON], 29.04.2008 р.н, комісією встановлено, що дитина не бажає проводити літні канікули з батьком, оскільки дівчинка боїться, що батько не поверне її до мами, а тому комісією рекомендовано [PERSON] налагодити взаємовідносини з дочкою [PERSON] для подальшого спілкування. Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена\~ можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією\~\~про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, \~визначають право дитини на відпочинок та охорону здоровя. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають \~право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі Закон № 3857-ХІІ) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, може бути дозволено на підставі рішення суду у разі відсутності згоди одного з батьків. Рішення суду у разі\~\~тимчасового\~\~виїзду\~\~за кордон має\~\~містити зазначення держави прямування\~\~та відповідного\~\~часового проміжку перебування в цій державі. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] бажає налагодити контакт та спілкування дочкою [PERSON], а також забезпечити відпочинок та культурний розвиток останньої шляхом проведення спільного часу у подорожі до Республіки Білорусь, однак внаслідок неприязних стосунків між сторонами [PERSON] та [PERSON] останніми не досягнуто згоди щодо виїзду дочки [PERSON] за межі України у Республіку Білорусь у супроводі батька [PERSON] Крім того неприязність стосунків між батьками негативно впливає на ставлення дитини до батька. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що позивач не надає матеріальної підтримки дочці [PERSON], оскільки докази заборгованості по сплаті аліментів в матеріалах справи відсутні. Також суд вважає необґрунтованим посилання сторони відповідача на те, що перебування у Республіці Білорусь в зазначений позивачем період для громадян України становитиме небезпеку. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, а також спеціалістом психологом рекомендовано [PERSON] налагодити взаємовідносини з дочкою [PERSON], позивач має достатній матеріальний стан для забезпечення відпочинку дочці, позивачем зазначено державу прямування, часовий проміжок перебування в цій державі, складено відповідний маршрут та заброньовано готелі, тому приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у тому числі, право на відпочинок, оздоровлення та культурний розвиток у разі виявлення останньою бажання провести канікули з батьком, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково, шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Білорусь [PERSON], [INFO], під час літніх канікул в період з 12 серпня 2017 року до 29 серпня 2017 року та під час осінніх канікул в період з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року, в супроводі батька [PERSON], без згоди та супроводу матері [PERSON]. Одночасно суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод в тимчасовому виїзді за межі території України доньки у його супроводі шляхом безперешкодного надання позивачу дитини на час їх спільної закордонної поїздки та документів необхідних для перетину кордону Республіки Білорусь, зокрема оригіналу свідоцтва про народження дитини, слід відмовити оскільки дані вимоги заявлені на майбутнє та є передчасними, крім того чинення перешкод позивачу відповідачем не підтверджено жодними доказами. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 640 грн. понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в Україну громадян України", п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. №57,

Outcome: partial