Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що вона [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право її власності підтверджується договором дарування житлового будинку, який був укладений між нею та [PERSON], посвідчений 27 жовтня 1994 року державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробкою О.В. і зареєстровано в реєстрі за № 1888 та зареєстрованого в БТІ 21.12.1994 року за реєстровим номером 140. На момент реєстрації договору, в жовтні 1994 року, [PERSON] ще не отримав державний акт на право власності на дві земельні ділянки площею: 0,277 га та 0,185 га, після укладення договору в жовтні 1994 року, позивачка з 1994 продовжую ними користуватися, висаджую городину, полю бур'ян, збирає врожай та проводить інші польові роботи. Позивач вважає, що у відповідності до вимог ст. 344 ч.1 Цивільного Кодексу України вона набула право власності на майно - на земельну ділянку загальною площею: 0,462 гектарів в межах згідно з планом, які в подальшому були поділені на дві земельні ділянки площею: 0,277 га та 0,185 га та належали [PERSON] на праві власності згідно Державного акту на право приватної власності Серія [NUMBER] від 23.12.1994 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 49. В судовому засіданні представник позивача наполягає на позові, відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд розглядає дану цивільну справу за наявністю у справі доказів, ухвалює заочне рішення, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки підтверджується наступними обставинами: Згідно до вимог ст. 16 ч.1, 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з жовтня 1994 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України)може мати місце з 27 жовтня 2014 року. В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Починаючи з після укладення договору в жовтні 1994 року, позивачка з 1994 продовжую ними користуватися, висаджує городину, полє бур'ян, збирає врожай та проводить інші польові роботи, тобто, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, а саме: двома земельними ділянками 0,277 га та 0,185 га які належали [PERSON] на праві власності згідно Державного акту на право приватної власності Серія [NUMBER]. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб"єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення майнових прав фізичної особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved