Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, адреса: [ADDRESS] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] - її колишній чоловік, шлюб з яким було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25.07.2014 року. Інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] - її сини. Вказує, що вона зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] адресою: [ADDRESS], а відповідачі лише зареєстровані, проте не проживають. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2014 року, місце проживання її неповнолітнього сина було визначено за місцем проживання батька [PERSON] за вказаною адресою відповідачі почали ще влітку 2013 року, але виписатися з належного їй житлового приміщення та зареєструватися за даною адресою у добровільному порядку вони відмовляються. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі [ADDRESS] адресою: [ADDRESS] потребує її додаткових матеріальних безпідставних витрат: у зв`язку з відсутністю лічильників позивач вимушена сплачувати за користування мережею водопостачання за кількістю зареєстрованих осіб, таким же способом проводить оплату за вивіз сміття. Вказує, що вказані вище невиправдані матеріальні витрати порушують її права як власника, передбачені ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 150,155 ЖК України, згідно яким вона має право на користування, володіння та розпорядження своїм майном, що є непорушним. Окрім цього, згідно мирової угоди, яка затверджена ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.03.2016 року, [PERSON] взяв на себе обов`язок перереєструватися за адресою, де він мешкає. Враховуючи вищевикладені обставини вона і звернулась до суду з даним позовом. Представник позивача, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечував, вказуючи на їх безпідставність, наполягав на відмові в задоволенні позову, у зв`язку з чим надав письмовий відзив відповідача від 23.05.2018 року, відповідно до якого останній вказав, що право власності на спірний житловий будинок виникло у його батьків - [PERSON] і [PERSON] в рівних частках на підставі договору дарування будинку від 10.07.2001 року. В цей самий рік, він як член сім`ї вселився в дане житло. Напередодні 2014 року відносини між його батьками погіршились, а з 25.07.2014 року шлюб між ними остаточно було розірвано рішенням суду, що в подальшому призвело до виникнення інших майнових спорів між ними. При цьому, фактичним місцем проживання [PERSON] завжди залишався батьківський будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла він не має. 20.07.2016 року він одружився, та від шлюбу у нього [INFO] року народилась донька [PERSON] . З часу його одруження, з липня 2016 року, він зі своєю сім`єю продовжував мешкати в спірному житлі, лише час від часу (проте не більше кількох місяців) тимчасово без виселення відбував до квартири батьків своєї дружини, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, в січні поточного року, позивач відібрала у нього ключі від будинку та заявила про те, що більше не допустить його із сім`єю до її майна, оскільки має намір його продати, назвавши при цьому [PERSON] причиною її негараздів. Саме через таку обставину у січні 2018 року він змушений був поселитися зі своєю дружиною та неповнолітньою донькою до житла її батьків, де й проживає за фактом на теперішній час. Намагання самостійно повернутися до спірного житла в травні цього року зустріли перешкоди у вигляді заміни позивачем дверних замків, з приводу чого він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, копію якої приєднав до матеріалів свого відзиву в якості обґрунтування вказаних стверджень. Щодо можливості доведення обставин відсутності особи в займаному приміщенні строком понад один рік актом довільної форми, складеним мешканцями прилеглих будинків, він вказує, що у нього це викликає обґрунтовані сумніви, адже даний акт не передбачений жодними нормами законодавства, які б наділяли такий письмовий документ юридичною силою. Навпаки, будь-які відомі фізичним особам відомості, які можуть мати доказове значення під час здійснення судочинства набувають своєї сили лише у формі показань свідків, наданих під відповідною присягою та забезпечених письмовими попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення. Окремої уваги, стверджує відповідач, заслуговує і той факт, що стороною зазначеного акту виступає сам позивач, який його підписав. Окрім того, не може вважатися обґрунтованим посилання позивача на мирову угоду, затверджену ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.03.2016 року, відповідно до якої [PERSON] (його батько та відповідач по справі) зобов`язався зняти його з реєстрації у спірному будинку, оскільки особисто [PERSON] не було залучено до участі у справі в будь-якому процесуальному статусі. Крім наведених вище доводів, відповідач вказав, що у справі № 495/6241/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання місця проживання дитини та стягнення аліментів, [PERSON] у її відзиві вказувала, що старший її син - [PERSON] користується її допомогою, як фінансовою, так і житловою (п.7 заперечень). Зазначений доказ, на думку відповідача, суперечить ствердженню позивача в цій справі про те, що він не проживає у квартирі, що належить на праві власності позивачу. Після оголошеної в судовому засіданні перерви надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте свої заперечення проти позову виклав у відзиві від 23.05.2018 року, також надав заяву, згідно якої проти позовних вимог заперечує, підтримує свою позицію, викладену у відзиві, просить розглядати справу у його відсутності. Не погоджуючи з позовними вимогами, відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] надав відзив від 23.05.2018 року, у якому вказав, що із змістом заявлених вимог до нього та його неповнолітнього сина не згоден. Дійсно 11.04.2001 року разом з позивачем, як подружжя, прийняв в дар на підставі договору дарування житловий будинок в рівних долях по 17/200 частин домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS]. Таким чином, відповідач [PERSON] набув рівне з позивачем право власності на спірний житловий будинок, і відповідно його право користування є похідним від набутого права спільної власності. Вказане право користування набуто ним не як членом сім`ї власника, а як співвласником майна. З огляду на даний факт, вказує, не можна застосовувати положення ст. 405 ЦК України до відносин, в яких стороною є співвласник майна, адже її норма розповсюджується лише на чітко визначене в ній коло осіб - членів сім`ї власника, тобто тих, що не мають права власності на житло разом із його власником. 25.07.2014 року шлюб між ним та позивачем було розірвано рішенням Білгород-дністровського міськрайонного суду Одеської області, після чого він почав проживати окремо від позивача, проте згідно ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Лише 30.03.2016 року ухвалою Білгород-Дністровського Одеської області по справі № 495/8433/15-ц затверджено мирову угоду за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні, відповідно до умов якої його право спільної часткової власності на 17/200 частин житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] Щодо позовних вимог, заявлених до неповнолітнього [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідач вказав, що починаючи з 02.08.2017 року по 15.11.2017 року, відповідач [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній клінічній лікарні та Білгород-Дністровській міській лікарні внаслідок нещасного випадку, де був оперований багато разів. Внаслідок перенесеної у зв`язку з нещасним випадком травми, йому було встановлено ІІ групу інвалідності. Протягом часу його лікування, неповнолітній [PERSON] проживав в будинку своєї матері за адресою: [ADDRESS] м. Білгород-Дністровський. Іншого місця проживання у дитини в цей період не було. Не є обґрунтованим посилання позивача на умови мирової угоди, затвердженої судом, за яким відповідача [PERSON] зобов`язано виписати їх з позивачем дітей із спірного житла, адже самі діти (як і орган опіки та піклування) не були залучені до участі у тій справі, у якій затверджувалась мирова угода, окрім того, виконання цих дій за фактом має призвести до припинення права користування дітей у спірному житлі, в той час коли таке право може бути припинено лише на законних підставах, а не за домовленістю батьків про це. Окрім того, [PERSON] підтримав ствердження відповідача [PERSON] щодо відсутності юридичного підґрунтя щодо форми і змісту акту не проживання як єдиного доказу, на який посилається позивач [PERSON] Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, а саме в частині визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вважає це порушенням прав неповнолітнього. Вислухавши позивача, відповідачів, представника третьої особи, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору дарування, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право власності в рівних долях на 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . У відповідності до виписки з домової книги для реєстрації громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані з 15.03.2001 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та з моменту народження [PERSON] , [INFO] . Матеріалами справи встановлено, що неповнолітній [PERSON] є сином позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В той же час, позивач вказує, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25.07.2014 року, а відповідач [PERSON] є її рідним сином. Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі, визнаються відповідачами, а тому у сенсі розуміння ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У відповідності до акту від 20.03.2018 року, складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно не мешкають за адресою: [ADDRESS], вул. Першотравнева, 112, з літа 2013 року. Вказані вище особи засвідчують саме факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації. Таким чином, посилаючись на зазначений акт, позивач використовуючи його в якості єдиного доказу відсутності проживання відповідачів за місцем реєстрації, та вказуючи на норми права щодо захисту належного їй права власності, стверджує, що відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] кв. 3. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачами були надані їх письмові відзиви проти позову від 23.05.2018 року. В якості обґрунтування свого відзиву, відповідачем [PERSON] було приєднано копію заперечень Волкової С.Б. по справі № 495/6241/14-ц, копію свідоцтв про народження та свідоцтва про шлюб та копію заяви про звернення до Білгород-Дністровського ВП ГУНП із заявою від 02.05.2018 року з приводу не допуску відповідача [PERSON] та його дружини з дитиною до будинку реєстрації. В обґрунтування стверджень, наведених у відзиві від 23.05.2018 року, відповідачем [PERSON] приєднано до матеріалів справи медичні документи: Виписка № 17814/924/936, епікриз, довідка до акта огляду медико-соціальною комісією № 885517, з яких можна встановити період перебування відповідача [PERSON] у зв`язку з хворобою у медичних закладах /з 02.08.2017 року по 20.10.2017 року у Одеській обласній клінічній лікарні, з 20.10.2017 року по 15.11.20017 року у Білгород-Дністровській лікарні, та як наслідок присвоєння ІІ групи інвалідності/. Задля повного та об`єктивного розгляду справи, за клопотанням відповідачів, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які вказали на наявність конфліктних відносин між позивачем як власником житла та відповідачами з приводу його користування останніми, що виявилось в активних формах перешкоджання проживання відповідачів у спірному житлі, заміні дверних замків та відмови у наданні ключів від них, висловлення погроз щодо виселення з житла та звинувачень щодо викрадення майна. Також свідки підтвердили факт повернення відповідачів - сина [PERSON] та [PERSON] до спірного житла за згодою власника (за її запрошенням), а саме [PERSON] восени 2017 року разом з сім`єю та проживання у спірному житловому приміщенні до січня 2018 року, коли позивач змінив дверні замки та відмовив в наданні доступу до будинку, та [PERSON] у серпні 2017 року у зв`язку із стаціонарним лікуванням його батька та проживання у спірному житлі до листопада 2017 року. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Враховуючи неповнолітній вік відповідача [PERSON] , факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним їх бабусі житлом. Навіть проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.02.2018 року, справа №296 /2411/16-ц, провадження № 61-5007 св 18. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року також зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Таким чином, з врахуванням постанов Пленуму ВСУ, наведених вище, суд дійшов висновку, що факт реєстрації неповнолітнього відповідача [PERSON] у спірному житловому будинку був вчинений за фактом його народження та зареєстрованого місця проживання його батьків. Відсутність неповнолітнього у житловому будинку належному позивачу понад встановлені строки не є поважною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Більш того, суд ставиться критичного до наданого в якості доказу не проживання відповідачів у належному позивачу приміщенні, оскільки вказаний акт складено особами, якими не зазначено, з яких джерел їм стало відомо про факт не проживання та відсутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , крім того, [PERSON] виступає заінтересованою особою у вказаному акті, з нього не можливо встановити чи не переривався строк тимчасової відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні, тобто в акті відсутні належні та допустимі докази, в обґрунтування яких їх застосовано позивачем. Таким чином, суд погоджується з ствердженнями відповідачів про відсутність правового або юридичного підґрунтя вказаного акту. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] доведено перебування його на стаціонарному лікуванні, та прийнявши до уваги, що представник позивача не заперечував факт проживання неповнолітнього за місцем проживання та реєстрації його матері тимчасово, у період лікування батька, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання втратившим право користування неповнолітнього [PERSON] є необґрунтовані, недоведені та такі, що задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено свідоме перешкоджання проживання відповідача [PERSON] за місцем його реєстрації, що підтверджується заявою останнього до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, де відповідач вказав, що його мати [PERSON] не допускає його проживати разом з сім`єю за адресою реєстрації, не допускає до особистих речей. Вказане підтвердив в судовому засіданні й свідок [PERSON] . В той же час, з матеріалів справи вбачається законні підстави реєстрації відповідача як члена сім`ї власника за адресою: [ADDRESS] , після отримання в дар вказаної квартири його батьками. Відповідно до постанови Верховного Суду України по справі № 621/795/17 від 27.12.2018 року вказано, що суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним позивачу житлом. У тексті оскаржуваного рішення йшлось про перешкоджання матір`ю проживанню у належному їй будинку, зміні замків вхідних дверей, вчинення сварок, вселення квартирантів. Таким чином, по суті вказаної вище постанови ВСУ, наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно п.10 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням" (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені в показаннях свідків обставини та наведені вище правові позиції Верховного суду, існування факту наявності перешкод у користуванні житлом з боку його власника, та законна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку, призводить суд до обґрунтованих висновків, щодо неправомірності визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. Посилання позивача на умови мирової угоди, в яких відповідач [PERSON] зобов`язався зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованим, оскільки дані вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, порушують права неповнолітнього сина [PERSON] та сина [PERSON] , оскільки вказані особи не були залучені до участі у справі, так само як і не було залучено обов`язково орган опіки та піклування, таким чином їх батьки не мали право вирішувати житлове питання своїх дітей без законних на те підстав. Вказана правова позиція також узгоджується з висновками ВСУ від 28.11.2018 року у справі № 592/1521/17 . З приводу позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, суд дійшов наступного висновку. Так, дійсно матеріалами справи встановлено, що на підставі договору дарування, відповідач [PERSON] разом з позивачем [PERSON] в рівних долях набули права власності 17/100 частин житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Проте, на підставі мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] та затвердженої ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року, право власності відповідача [PERSON] на 17/200 частин спірного майна перейшло до [PERSON] Відповідач у своєму відзиві вказав, що лише факт реєстрації права власності позивачем на підставі вищевказаної ухвали суду про затвердження мирової угоди відповідно до положень ч.2 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» призвів до припинення його частки в праві спільної власності на спірний житловий будинок, а разом із ним (як складова частина) припинилося його право користування таким об`єктом, оскільки відповідач погодився з тим, що після розірвання шлюбу, тобто з 25.07.2014 року почав проживати окремо. Таким чином, спростовуються ствердження відповідача [PERSON] про те, що до нього як співвласника не застосовуються положення ст. 405 ЦК України, оскільки узгодженою з позивачем мировою угодою його право спільної власності припинилось. У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи усе вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому законом порядку право власності позивача на житлове приміщення по [ADDRESS] , те, що право сумісної власності відповідач [PERSON] втратив на підставі затвердженої ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року мирової угоди, прийнявши до уваги й визнання самим відповідачем факту його не проживання з позивачем з 25.07.2014 року, тобто факту відсутності за місцем реєстрації понад встановлені строки, враховуючи й те, що реєстрація у житловому будинку відповідача [PERSON] порушує право власності позивача [PERSON] , тож суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі правового розуміння вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] - відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial