Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, в обґрунтування якого зазначила наступне. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2012, залишено без змін постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011 в справі №2-а-1431/11, якою зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 100 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 23.08.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідачем на виконання зазначеного судового рішення нараховано до виплати [PERSON] грошові кошти у розмірі 72527,68 грн., які станом на день звернення до суду із позовом відповідачем не виплачені. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2019 у справі 2-а-1431/11 замінено стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] , [INFO] , замінено боржника у вказаній справі з Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя на його правонаступника - Головне Управління пенсійного фонду України в Запорізькій області. Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язань за вищезазначеними рішеннями суду, відповідно до положень ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 06.11.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011 року, що відповідно до розрахунку позивача складає загальну суму у розмірі 137871,70 грн. Ухвалою судді від 13.07.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 05.08.2020 від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки інфляційні витрати та три проценти річних не входять до складу спадщини, відповідно до норм Цивільного кодексу України, а також спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, відповідач зазначає, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 25.08.2020 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, шляхом подання уточненого позову, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 06.11.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011, що відповідно до розрахунку позивача складає загальну суму у розмірі 127816,87 грн. (а.с 37-41). 25.08.2020 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому позивач посилаючись на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України, просить задовольнити позов у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явилася, суду надав письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої, просила позовні вимоги з рахуванням уточнення задовольнити, на підставах викладених в уточненому позові та відповіді на відзив. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2012, залишено без змін постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011 в справі №2-а-1431/11, якою зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 100 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 23.08.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.7-10). Відповідачем на виконання зазначеного судового рішення нараховано до виплати [PERSON] грошові кошти у розмірі 72527,68 грн., що підтверджується листом Міністерства юстиції України, які станом на день звернення до суду із позовом відповідачем не виплачені (а.с.13-14). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2019 у справі 2-а-1431/11 замінено стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] , [INFO] , замінено боржника у вказаній справі з Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя на його правонаступника - Головне Управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (а.с.11). Викладені обставини відповідачем не оспорюються, тому з урахуванням положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок. ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Ба більше, забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави. Відтак, на спірні правовідносини поширюються вимоги ст. 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі вищезазначеної постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011 про справі № 2а-1431/2011. [PERSON] заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та три проценти річних за період з 06.11.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2011, що відповідно до розрахунку позивача складає загальну суму у розмірі 127816,87 грн, з яких інфляційні втрати становлять 112546,87 грн., 3% річних - 15270,00 грн. Доводи відповідача про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є неналежним відповідачем в справі та не відповідає за прострочення виконання грошових зобов`язань, що виникли на підставі судових рішень про зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити позивачеві пенсію, спростовуються приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі за текстом - Закон № 1058-IV від 09.07.2003). Відповідно до ч. 1 ст. 58 вищезазначеного Закону передбачено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду. Частиною 1 ст. 72 Закону № 1058-IV від 09.07.2003 визначені джерела формування коштів Пенсійного фонду. Кошти державного бюджету та цільових фондів не є єдиним джерелом формування коштів Пенсійного фонду. Частиною 2 зазначеної вище статті передбачено, що кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV від 09.07.2003 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), на яку посилається відповідач обґрунтовуючи свої заперечення проти правових підстав позову, прийнята вже після сформованого висновку у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, тобто в той час, коли вже існувала судова практика щодо досліджуваного питання. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зазначений розрахунок позивача відповідачем не спростовано, даних, які б спростовували викладені у позові обставини суду не надано, та не надано даних щодо погашення заборгованості. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази невиконання відповідачем своїх обов`язків, та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі п. 10. ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 278,17 гривень.

Outcome: approved