Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики № 1, в сумі 1 443 859,78 грн., з яких 604 500,00 грн. основний борг, 309 505,28 грн. пеня, 53 508,50 грн. 3 % річних, 476 346,00 (інфляційні втрати). Та заборгованість за договором позики № 2 в сумі 245 836,61 грн., з яких 241 800 грн. основний борг, 3 778,95 грн. пеня, 257,66 грн. 3 % річних. А також, стягнути з відповідача понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 6 890,00 грн. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 01.02.2010 року та 01.02.2015 року письмово було укладено договори позики у формі розписки на суму 25 000,00 дол. США строком на три роки з умовою їх повернення 01 лютого 2013 року та на суму 10 000,00 дол. США строком на одинадцять місяців з умовою їх повернення до 01.01.2016 року. Позивач вказує, що у визначений розписками строк відповідач суму позики не повернув та на даний час не бажає добровільно повертати позику. У звязку з чим, позивач змушений звернутися до суду з позовом, та просить його задоволити. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] за дорученням [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять суд такі задоволити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, не повідомив суд про причини неявки, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи. У звязку з неявкою відповідача, суд ухвалює заочне рішення в порядку ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, у відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, та згідно ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що 01.02.2010 року між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 25 000,00 дол. США, а відповідач зобовязався повернути ці кошти до 01.02.2013 року, що стверджується представленою суду розпискою написаною відповідачем. Окрім цього, 01.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10 000,00 дол. США., а відповідач зобовязалася повернути ці кошти до 01.01.2016 року, що стверджується представленою суду розпискою написаною відповідачем. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, надаючи правову оцінку представленим суду розпискам виконаним відповідачем [PERSON] від 01.02.2010 року та від 01.02.2015року про отримання в борг грошових коштів, суд розцінює як документи, які видані позивачу [PERSON], як кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. В силу встановлених судом обставин, встановлено, що відповідач [PERSON]С, у визначений розписками строк та на момент ухвалення судом рішення по справі, борг за договором позики від 01.02.2010 року та від 01.02.2015 року позивачу [PERSON] не повернув, тобто, зобовязання взяте на себе належним чином не виконав, а тому сума тіла позики, що становить 35 000,00 грн., суд вважає доведеною та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім цього, статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом даної норми закону, нарахування 3% річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредитору. Як вище встановлено судом, відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за договорами позики по поверненню грошових коштів не виконав, у звязку з чим, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню штрафні санкції у виді 3 - % річних від простроченої суми, яка згідно представленого суду розрахунку заборгованості становить 53 766,16 грн. Суд критично оцінює позовні вимоги позивача в частині нарахування та стягнення з відповідача неустойки у виді пені, виходячи з того, за змістом ч. 3 ст. 549, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В силу вимог ч. 1 ст. 548 виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. З договору позики умови якого викладені в письмовій розписці боржника, такий вид неустойки як пеня не встановлювався. Окрім цього, всупереч вимог ст. 10, 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено перед судом, що до боргових зобовязань що виникли між сторонами законом встановлено пеню за порушення боргових зобовязань, а від так суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині нарахування та стягнення з відповідача неустойки у виді пені за несвоєчасне виконання взятих на себе зобовязань задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача індексу інфляції за договорами в загальному розмірі 476 346,00 грн. то суд приходить до висновку, що такі не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Так, у відповідності до ст. ст. 625, 1050 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України від 3 липня 1991 року за № 1282 ХІІ «Про індексацію грошових коштів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного суду України від 28.03.2012 року у справі № 6 36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved