Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міькрайонного суду позовом до [PERSON], третя особа Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.08.2011 р. позивача було зобов'язано сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 18 липня 2011 року. Після отримання копії рішення суду з метою його добровільного виконання та виконання батьківського обов'язку щодо утримання доньки позивач подав заяву за місцем роботи - ДТГО "'Львівська залізниця" ВІЗ ''Вокзал Ужгород", про стягнення з його заробітної плати ? частини, перерахунку цих коштів на поточний рахунок [PERSON] для утримання доньки [PERSON] Аліменти на утримання доньки у визначеному рішенням суду розмірі перераховуються регулярно, заборгованість по аліментам в позивача відсутня, що підтверджується довідками про утримані аліменти № 49 від 05.08.2013 р. та № 57 від 30.08.2013 р. ВП "Вокзал Ужгород"' та розрахунком заборгованості по аліментам державного виконавця від 02.09.2013 р. Разом з тим, 01 серпня 2013 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно позивача та заборонено здійснювати його відчуження. На підставі вищенаведеного, а також враховуючи те, що рішення суду по сплаті аліментів позивачем виконується добровільно, в повному обсязі, своєчасно, без порушень інтересів стягувача та у зв'язку з відсутністю обставин, які б ускладнювали реальне виконання рішення суду, позивач просить зняти арешт з усього майна, що належить [PERSON], на праві власності накладений постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.08.2013 р. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання з'явилася не заперечила проти задоволення позовних вимог. Ухвалою суду за клопотанням позивача по справі третю особу Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції було замінено на співвідповідача Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції. Представник співвідповідача Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в судове засідання з'явилася, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснивши, що винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.08.2013 року було винесено без порушень законодавства, з заявами позивач до МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про скасування або зняття арешту не звертався. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом вбачається, що Міським відділом Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-528/11 виданого Ужгородським міькрайонним судом Закарпатської області від 29.03.2012 р. про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 18 липня 2011 року. Згідно з ст.74 зазначеного Закону порядок стягнення аліментів визначається законом. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Згідно до ч.5 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Згідно до ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення не допускається лише щодо переліку майна, яке зазначено у відповідному додатку до Закону. Відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст.41 Конституція України кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Одним із шляхів захисту права власності є звернення особи з позовом про звільнення майна з-під арешту, який полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, обмеженні права користування майном, вилученні у боржника та передаванні майна на зберігання іншим особам. Відповідно до ст.57 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець застосовує арешт майна з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця. У спорах про звільнення майна з-під арешту підставою для звернення до суду є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Особи, які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, звертаються до суду з позовом про визнання права на майно і звільнення його з-під арешту. Таким чином,метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна або його частки позивачеві. Іншою формою захисту права власності на арештоване майно є подання скарги на дії державного виконавця. У відповідності до ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», суб'єктом подання відповідної скарги є стягувач або боржник. Скарга подається з метою встановлення дотримання державним виконавцем вимог закону під час накладання арешту на майно. При цьому, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] із заявами до начальника відділу державної виконавчої служби в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», не звертався. Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON]. Позивач, звертаючись до суду, в обґрунтування свого позову посилався на те, що наявний арешт, накладений державним виконавчем, порушує його право власності. Однак, суд вважає, що позивач, як сторона виконавчого провадження, не у визначений спосіб звернувся до суду за захистом порушеного права. У разі незгоди з діями або рішеннями державного виконавця закон передбачає інший порядок їх оскарження особами, які є стороною виконавчого провадження, а саме відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Отже, арешт на майно позивача накладено державним виконавцем відповідною постановою, винесеною при реалізації ним своїх дискреційних повноважень. Доказів оскарження відповідної постанови чи інших дій державного виконавця, вчинених на її виконання, у встановленому Законом порядку, зокрема, протягом 10-ти денного строку, суду не надано. Виходячи з наведеного,суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] обрав неправильний спосіб захисту свого права, яке на його думку порушено, тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed