Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 38778.18 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 11.03.2011 року, а також понесених судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.03.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 3000.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; відповідач власним підписом підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір. Проте, свої зобов»язання [PERSON] належним чином не виконала, внаслідок чого, станом на 31.12.2016 року, утворилась заборгованість в розмірі 38778.18 грн., яка складається із 1985.11 грн. заборгованості за кредитом; 30553.30 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 3917.00 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500.00 грн. - штрафу (фіксованої частини); 1822.77 грн. - штрафу (процентної складової), яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Представник позивача в судове засідання на неодноразові виклики не з»явився, надав заяви про розгляд справи без його участі, в яких позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити і ухвалити рішення за наявними у справі доказами (а.с.44,71). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строків звернення до суду, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідач внесла на рахунок банку в травні 2013 року, а позов поданий до суду в лютому 2017 року; що стосується автоматичного списання банком коштів з рахунку позивача в червні 2014 року, то [PERSON] про це не було відомо, вона згоди та відповідних розпоряджень на таке списання не давала і раніше подібні операції банком не здійснювались. Окрім того, представник відповідача зауважив, що при укладенні договору з банком відповідачу взагалі не надалась вся необхідна інформація і пакет документів, вказаних в анкеті-заяві, яку відповідач підписала 11.03.2011 року, що є порушенням її прав як споживача; до того ж він ставить під сумнів розрахунок боргу, наданий позивачем в підтвердження позовних вимог та запевнив, що відповідач з 2013 року проживає за кордоном і перед виїздом з України звернулася до банку для з»ясування суми боргу, який повністю погасила 07.05.2013 року, після чого вважала, що правовідносини з банком припинені, оскільки нової банківської картки на своє ім»я [PERSON] не отримувала. Заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. На підставі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 11.03.2011 року позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 3000.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана відповідачем заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між [PERSON] та банком договір і згода на це засвідчена підписом відповідача в анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в «Приватбанку» (а.с.6-7). Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною договору, відповідач [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед позивачем погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту та комісії (а.с.26 зворотній бік); при цьому згодилась вносити до 25 числа місяця, слідуючого за звітним в рахунок погашення заборгованості 7% від заборгованості, але не менше 50.00 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с.7). Згідно з п.1.1.7.14 Умов і правил надання банківських послуг, відповідач зобов»язалася сплачувати комісію та інші платежі, встановлені банком за банківське обслуговування клієнта, згідно з тарифами (а.с.19). У відповідності до положень п.1.1.5.20 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань передбачених договором більше, ніж на 30 днів, клієнт зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500.00 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (а.с.17 зворотній бік). Згідно з п.1.1.5.25 Умов і правил надання банківських послуг, за несвоєчасну оплату послуг, клієнт вносить банку по кожному випадку порушення пеню у розмірі 0.1% від суми заборгованості, але не вище подвійної дисконтної ставки НБУ, що діяла у період, за який платиться пеня, за кожний день прострочення (а.с.18). Судом встановлено, що [PERSON] порушила умови вищевказаного кредитного договору щодо своєчасного повернення позивачеві наданих грошових коштів зі сплатою відповідних відсотків за користування кредитом, внаслідок чого станом на 31.12.2016 року, утворилась заборгованість в розмірі 38778.18 грн., яка складається із 1985.11 грн. заборгованості за кредитом; 30553.30 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 3917.00 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500.00 грн. - штрафу (фіксованої частини); 1822.77 грн. - штрафу (процентної складової) (а.с.4-5). Згідно з випискою по кредитному рахунку [PERSON] та розрахунку суми заборгованості, останній платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості здійснено відповідачем 07.05.2013 року через термінал самообслуговування 202884 м.Київ в розмірі 1100.00 грн. двома платежами в розмірі 1000.00 та 100.00 грн. (а.с.4 зворотній бік, 58). Разом з тим, з вищевказаних документів вбачається, що 12.06.2014 року з рахунку [PERSON] банком в рахунок погашення простроченої заборгованості були автоматично списані кошти в розмірі 33.00 грн. (а.с.4 зворотній бік, 59). В силу статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] порушила зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, внаслідок чого у неї виник перед банком борг в розмірі 38778.18 грн. Суд не вважає такими, що доводять безпідставність позову, доводи представника відповідача про те, що при укладенні договору з банком [PERSON] не була ознайомлена з Пам»яткою клієнта та не отримала повної інформації щодо Умов та Правил надання банківських послуг та щодо того, що розрахунок боргу не відповідає дійсності, оскільки вказані доводи спростовуються змістом підписаної [PERSON] 11.03.2011 року анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку та випискою з банківського рахунку відповідача, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1, ч.5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, суд приходить до висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст.257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Так, відповідно до ст.ст.257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. У відповідності до п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Аналізуючи наявні у справі докази, суд не вважає таким, що свідчить про переривання строку позовної давності автоматичне списання коштів в розмірі 33.00 грн., здійснене банком 12.06.2014 року з рахунку [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідач про таке списання коштів із свого рахунку не знала і згоди не надавала, як того вимагає ч.1 ст.264 ЦК України. До того ж доказів того, що до 2014 року банком вже списувалися суми з рахунків відповідача і остання не заперечувала проти цього, суду не надано. Таким чином, з урахуванням того, що про порушення своїх прав позивач дізнався в травні 2013 року, а до суду з позовом звернувся в лютому 2017 року, суд приходить до висновку про пропущення ПАТ КБ «Приватбанк» строків загальної та спеціальної позовної давності, тому, за відсутності клопотань про їх поновлення, в даному випадку слід застосувати норми законодавства, які регулюють порядок та строки звернення до суду за захистом порушеного права і відмовити в позові у зв»язку з пропуском строків звернення до суду. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 256, 257, 261 ЦК України,

Outcome: dismissed