Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Вітовський районний відділ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області, в якій просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за період з 08.07.2013 року по листопад 2018 року в розмірі 90700грн., змінити спосіб стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] з 1/6 частки усіх видів заробітку на тверду грошову суму в 1100грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову зазначав, що на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року він сплачує аліменти на користь відповідача на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO]. У розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) починаючи з 08.07.2013 року. В лютому 2018 року [PERSON] досягла повноліття, тому на сьогоднішній день він сплачує аліменти лише на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частки з усіх видів свого заробітку. З 2013 року вони з відповідачкою домовились, що він буде сплачувати аліменти їй особисто та буде купувати дітям необхідний одяг і речі, що він і робив. У 2017 році він звернувся до державного виконавця з питанням проведення взаєморозрахунків та дізнався, що його борг станом на грудень 2017 року складає 76249грн.84коп. Починаючи з грудня 2018 року він сплачував аліменти через касу. В листопаді 2019 року він знову звернувся до державного виконавця та дізнався, що його борг станом на жовтень 2019 року складає 62094грн.38коп. Підсумувавши всі добровільно сплачені кошти, починаючи з липня 2013 року, він вважає, що ним сплачено 90700грн. Зазначає, що існує постанова про повернення виконавчого провадження та про недобросовісну поведінку відповідачки, яка не повідомляла державному виконавцю про сплачені ним суми, натомість отримувала довідки про неотримання аліментів. Вважає, що факт його незгоди з заборгованістю підтверджується також постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2010 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183-1 КУпАП. Зазначає, що не має постійного місця роботи, працює в Чехії, однак через постанову державного виконавця обмежений у праві виїзду за межі України. Вказує, що ним погашені кредити, отримані у 2009 році в інтересах родини, він щомісячно сплачував аліменти та додатково ніс витрати на задоволення потреб дітей. На підставі зазначених обставин просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах. Також вказує, що як на час прийняття рішення, так і нині він не має постійного місця роботи, регулярного доходу, існує за рахунок випадкових заробітків за кордоном, тому вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів з процентного відношення доходів на тверду, фіксовану суму. У відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позову через безпідставність та недоведеність. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідність зміни способу стягнення аліментів за рішенням суду та зазначає про суперечність вимог щодо звільнення від заборгованості по аліментам за наявності незгоди з нарахованим розміром такої заборгованості. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Звертали увагу на постанову про повернення виконавчого листа стягувачу за його заявою. Позивач зазначив, що не заперечує проти необхідності сплачувати аліменти і він їх сплачує, однак не згоден з наявною заборгованістю. Зазначив, що у 2014 році він отримав документ про сплату аліментів. Відповідач його запевнила, щоб він сплачував аліменти не через виконавчу службу, а їй особисто. Вони домовились, щоб він сплачував 1000 грн. в місяць та купував дітям одяг. Він також заплатив 10 000 грн. за навчання дитини. В 2018 році він дізнався, що існує заборгованість і він почав сплачувати аліменти через пошту. Представник позивача в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, зазначивши про описку у позові щодо суми заборгованості та періоду. Зазначив, що мав на увазі звільнити позивача від заборгованості в сумі 62094,38грн., за період з 2013 року по листопад 2019 року, тобто, на час звернення до суду. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи - Вітовський районний відділ ДВС ГТУЮ в Миколаївській областів судовому засіданні пояснила, що вона веде виконавче провадження з 2019 року. Припускає, що після рішення суду було видано два виконавчі листи: один в порядку негайного виконання в межах платежу за один місяць та один - після набрання рішенням законної сили. Тому одне виконавче провадження було закрито та за закінченням строку зберігання - знищено. На сьогоднішній день провадиться виконання за виконавчим листом та існує заборгованість по сплаті аліментів. В розрахунку заборгованості враховані всі квитанції, надані позивачем (боржником) та заяви про добровільну сплату аліментів, надані відповідачкою (стягувачем). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] - її син, відповідач [PERSON] - колишня невістка. В 2014 році на ім`я сина надійшов лист про сплату аліментів. Син зателефонував невістці та вона сказала йому сплачувати кошти поза виконавчої служби. В державній виконавчій службі сину сказали, що невістка забрала виконавчий лист. Пізніше син з невісткою домовились, щоб він сплачував щомісячно по 1000 грн. та скуплявся. Син сплачував аліменти добровільно, додатково купував необхідні речі дітям та возив їх на відпочинок на море. Спочатку син особисто возив гроші, а потім, оскільки син працював, то або він платив, або вона, за його вказівкою, давала дітям гроші, але щомісячно, від 300 до 800грн. Вона так розуміла, що суми, які вона передавала дітям, це були аліменти. Невістці гроші не давали, а тільки дітям. Сину давали гроші на руки, а доньці перераховували на картку. Суму вони визначали самі. Чи були це аліменти, сказати не може, оскільки і так давали гроші, і на додаткові потреби, але платили кожного місяця. Син працював неофіційно, сума його доходу їй невідома. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем [PERSON] вона проживає без реєстрації шлюбу з 2016 року. Їй відомо, що позивач сплачує аліменти, але гроші давав дітям. Позивач не відмовляється від допомоги своїм дітям. Вони возили дітей на море на відпочинок. Особисто вона переводила гроші за навчання доньки позивача, та кожного місяця вони поповнюють рахунок на її картці. Гроші переводили на картку на прохання дітей, а іноді давали гроші дітям особисто. Їй відомо, що щомісячно позивач сплачував приблизно 1000грн., також за навчання дитини заплатили 1500грн. та давали гроші особисто дітям. Вона так розуміє, що гроші, які надавались дітям, це і аліменти, і додаткова допомога. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є хрещеним батьком сина позивача - [PERSON] . Зазначає, що у 2014-2015р.р. вони разом з позивачем їздили в магазини, купували техніку, будівельні матеріали, сантехніку, він давав гроші, купував продукти та одежу дітям, допомагав, оскільки хотів примиритися з дружиною. [PERSON] казав йому, що дає відповідачці гроші. У його присутності гроші не передавались. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] - її рідний дядько. Вони проживають на одній вулиці. Їй відомо, що кожного місяця дядько передавав кошти своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] . В період грудня 2018 - червня 2019р., на прохання дядька вона надавала кошти у сумі 1000 та 1500грн. його дітям, а також інші незначні суми в межах 50-100грн., за потреби. Ці суми сплачувались на користь аліментів. Міг син подзвонити та сказати, що треба купити одяг, або інші речі, то вони одразу з дядьком їхали до міста та передавали гроші. Також дядько разом з дітьми їздив відпочивати, купував дітям речі, поповнював рахунок на картці. Щоб дядько передавав кошти особисто відповідачці, вона не бачила. Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши надані суду докази та матеріали виконавчого провадження № 39894083, оглянутого в судовому засіданні, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року зі [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але на кожну дитину не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 8 липня 2013 року, до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду допущено до негайного виконання в межах платежу за один місяць. Рішення набрало законної сили 20.08.2013 року та звернуте до виконання. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, наявного в матеріалах виконавчого провадження, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » ( а.с. 50 матеріалів виконавчого провадження № 39894083). Як слідує з матеріалів виконавчого провадження № 39894083, дослідженого в судовому засіданні, на підставі виконавчого листа відкрите виконавче провадження, за яким проводиться стягнення. З липня 2013 року стягувались аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку, а з лютого 2018 року, після досягнення старшою дитиною повноліття, - в розмірі 1/6 частини заробітку. Станом на листопад 2019 року існує заборгованість зі сплати аліментів в сумі 62094грн. 38коп. Відповідно до статей 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На виконання рішення суду, в якому вирішено допустити до негайного виконання рішення суду в межах платежу за один місяць, видається два виконавчі листи: одразу після винесення судового рішення ( яке вважається виконаним після сплати платежу за один місяць) та після набрання рішенням законної сили, який виконується до досягнення дитиною повноліття. Як видно з копій постанов про відкриття виконавчого провадження, такі виконавчі листи були видані та на їх підставі відкриті виконавчі провадження, одне з яких закрите з поверненням виконавчого документа стягувачу ( а.с. 14-16). На сьогоднішній день на виконанні перебуває виконавчий лист, за яким проводиться стягнення аліментів зі [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу, щомісяця, починаючи з 8 липня 2013 року, до досягнення дітьми повноліття. А повернутий виконавчий лист, в якому зазначено про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу, тобто разового стягнення в межах платежу за один місяць. Щодо невідповідностей в постановах про відкриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документу номерів виконавчих проваджень, дат відкриття виконавчих проваджень та дат видачі виконавчих листів, то суд зазначає, що дані обставини не мають суттєвого значення, оскільки рішенням суду аліменти стягуються з липня 2013 року, а провадження відкривались 24 серпня 2013 та 19 травня 2014. За виконавчим провадженням, яке на сьогоднішній день виконується, аліменти нараховуються з липня 2013 року. Позивач свого обов`язку щодо сплати аліментів не заперечує. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року ( з наступними змінами), передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Законом України № 1404-УІІІ від 2 червня 2016 року виключено частину третю статті 197 СК України, якою передбачалась можливість звільнення від заборгованості зі сплати аліментів через непред`явлення виконавчого листа до виконання без поважних причин. Таким чином, зміни внесені на користь одержувача аліментів та виконання обов`язку з належного утримання дітей. І навіть непред`явлення виконавчого листа до виконання не звільняє особу від обов`язку сплачувати аліменти та не звільняє від сплати заборгованості по аліментах. Відповідно до ст. 195 Сімейного Кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Як вбачається зі змісту позову та пояснень позивача в судовому засіданні, він не оспорює визначений державним виконавцем розмір доходу/середньої заробітної плати та суми аліментів, які підлягали сплаті щомісячно, але не згоден з фактичною сумою наявної заборгованості, стверджуючи, що сплатив навіть більше, ніж нараховано заборгованості в розрахунку державного виконавця. Однак, належних та допустимих доказів в обгрунтування своєї позиції позивачем не надано. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено ст .ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, допитані в судовому засіданні свідки називали різні суми та періоди сплати позивачем грошей. За їх поясненнями, сплачені суми включали в себе і аліменти, і додаткові витрати на дітей. Розмір сплачених сум, за поясненнями свідків, коливались в межах однієї тисячі гривень, в той час, як відповідно до розрахунку, сума аліментів, яка підлягає стягненню, перевищувала 1000грн., а за деякі місяці перевищувала і 2000грн. Більш того, навіть з грудня 2018 року, коли позивач почав сплачувати аліменти через касу, сплачені ним суми не відповідали нарахованим щомісячним сумам. Щодо оплати, окрім аліментів, інших витрат на потреби дітей ( навчання, відпочинок тощо), то відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто, ці витрати носять додатковий характер та у розмір аліментів, які підлягають стягненню, не включаються. Посилання позивача на неповне врахування сплачених ним добровільно аліментів спростовується заявами [PERSON] на адресу ДВС Вітовського районного управління юстиції про отримані нею суми аліментів та, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, ці суми враховані у подальших розрахунках державного виконавця. Щодо постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області у справі про адміністративне правопорушення, на що посилається позивач, то суд зазначає, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2019 року та постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2019 року про виправлення описки ( а.с. 76-77, 82 виконавчого провадження), справа про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 183-1 КУпАП, повернута на дооформлення, що не є рішенням про відсутність такої заборгованості. Відповідно до ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Тобто, за структурою зазначеної статті, передбачена можливість звільнення платника аліментів від заборгованості, яку він не оспорює, але не має можливості сплатити через істотні обставини. Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про сплату ним аліментів у повному обсязі та не наведено передбачених законом обставин, які стали б підставою для звільнення його від наявної заборгованості по сплаті аліментів. Щодо зміни способу стягнення аліментів з 1/6 частки усіх видів заробітку на тверду грошову суму в розмірі 1100грн., суд зазначає наступне. Статтею 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, законодавством передбачені два способи стягнення аліментів: в твердій грошовій сумі та в частці від заробітку ( доходу). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року визначений спосіб стягнення аліментів - у частці від заробітку (доходу). Позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів, що, відповідно до ст. 181 СК України, є виключним правом позивача. Таке виключне право позивача закріплене і низкою інших норм, прийнятих відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII. Зазначеним Законом внесені зміни до Сімейного кодексу України, зокрема, до ст. 181 СК України, відповідно до якої право вибору способу стягнення аліментів за рішенням суду належить тому з батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Також цим Законом внесені зміни до ст. 184 СК України, відповідно до якої суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою одержувача аліментів, та виключена норма щодо можливості прийняття судом такого рішення також і за заявою платника аліментів, яка діяла раніше. Посилання позивача на Постанову Верховного суду України від 05.02.2014 року по справі № 6-143цс13 суд вважає помилковим, оскільки зазначена постанова приймалась Верховним Судом України на підставі норм законодавства, яке діяло на час прийняття такого рішення, до прийнятих на теперішній час змін. Аналізуючи наведені норми у сукупності, суд доходить висновку, що платник аліментів, відповідно до ст. 192 СК України, має право на зміну розміру (а не способу стягнення) аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, у разі наявності передбачених цією статтею підстав. Тобто, платник аліментів має право на зміну розміру аліментів, вже визначених рішенням суду, однак таких вимог позивач не висуває. Як зазначалось вище, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року зі [PERSON] стягнуті аліменти у частці від заробітку. Відповідач [PERSON] у відзиві заперечує як проти зміни способу стягнення аліментів, визначених рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року, так і проти розміру аліментів, зазначених позивачем. Крім того, відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір прожиткового мінімуму у 2020 році для дітей віком від 6 до 18 років з 01 липня 2020 року становить 2318 гривень. 50 відсотків зазначеного розміру складає 1159 грн. Запропонований позивачем розмір аліментів є меншим за мінімальний гарантований розмір та обставина, на яку посилається позивач як на підставу для зміну способу стягнення аліментів (зокрема, відсутність постійного місця роботи та регулярного доходу), за його ж поясненнями, існувала і на час прийняття рішення про стягнення аліментів. Також суд зауважує, що на час звернення до суду з позовом, у зв`язку з досягненням старшою дитиною повноліття, з позивача стягується не 1/3 частина його заробітку ( доходу), як зазначено у рішенні Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року, а 1/6 частина, тобто, фактично розмір аліментів, який підлягає стягненню, з березня 2018 року зменшився вдвічі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed