Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про вселення у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та усунення перешкоди в користуванні квартирою, також просить зобов`язати відповідача надати позивачу оригінали ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що 16 вересня 2006 року був укладений шлюб між ним та відповідачкою по справі. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 листопада 2016 року шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі вони з відповідачкою набули нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідач заперечувала його право на володіння даною квартирою, він звернувся з відповідним позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 7 червня 2017 року вказана позовна заява задоволена - проведено поділ майна подружжя, визнано за ним - [PERSON] та відповідачкою [PERSON] право власності по 1/2 ідеальній частці квартири [ADDRESS] . Рішення Шевченківського районного суду міста Львова залишене без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року. Між ними почали виникати непорозуміння у відносинах з березня 2016 року та з того часу припинили спілкування та не ведуть спільного господарства. На даний час в квартирі [ADDRESS] проживає відповідачка з двома дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому, він повністю позбавлений можливості будь-якого доступу до спірного житла, а саме з 31 липня 2016 року, коли відповідачка вперше не впустила його до квартири. Зі сторони відповідача вчиняються перешкоди у користуванні спірним житлом, у зв"язку з чим 16.08.2018 року він звернувся з відповідною заявою до Шевченківського ВП Головного Управління Національної поліції у Львівській області. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позову письмові докази в підтвердження позовних вимог. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 16, 317, 319, 321, 358, 391 ЦК України. Ухвалою судді від 05.10.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до підготовчого слухання. 21 листопада 2018 року представник відповідача - [PERSON] подав письмове клопотання, про зупинення провадження по справі до ухвалення рішення Верховним судом по справі № 466/10033/16-ц. Ухвалою суду від 21.11.2018 року провадження у вищевказаній справі зупинено. 01.07.2019 року представник [PERSON] - [PERSON] до суду скерував клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки 03.04.2019 року Верховний суд прийняв постанову у справі № 466\\10033\\16-ц, якою залишив в силі рішення першої та апеляційної інстанції, отже, рішення у справі, до вирішення якої було зупинено провадження, набуло законної сили. Ухвалою суду від 12.07.2019 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та вселення в квартиру. 30 вересня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів викладених в ньому, додатково пояснив, що не має доступу до спірної квартири, оскільки відповідачка ключів від такої йому не надала. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] . [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 09.09.2016р. та 20.08.2019 року позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в позові, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що дійсно на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 р., яке постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2018р. залишено без змін, позивачу належить 1\\2, а також їй - 1\\2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] . Позивач не має ключів від спірної квартири, оскільки вона їх йому не дала. Діти бояться позивача, тому вона його не пускає у квартиру [ADDRESS] . Вважає, що в позивача відсутня потреба вселення у спірну квартиру, оскільки має інше у власності житло та місце проживання. Спільне користування квартирою вважає неможливим. Крім того, просить не вселяти позивача, оскільки між ними конфлікт. Просила в задоволені позову відмовити. Представник відповідача Дуда П.В. проти позову заперечив та просив в задоволені позовної заяви відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить 1\\2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2018 року, індексний номер витягу 131284427 ( а.с. 10). Вказану частку квартири позивач набув на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 р., яке постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2018р. залишено без змін ( а.с. 6-9), що стверджується копією рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 р., постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2018р., постановою Верховного суду від 03.04.2019 року. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу з 16.09.2006 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.11.2016 року шлюб розірвано. Відповідачу у справі належить 1\\2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] ( а.с. 6,41) . Таким чином, судом встановлено, що позивачу та відповідачу належить по 1\\2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] . Позивачем подано до суду докази чинення йому перешкод у користуванні його власністю зі сторони відповідача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду є стаття 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які закріплюють, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 9 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до Шевченківського ВП щодо перешкоджання йому у користуванні житловою площею за адресою: [ADDRESS] його колишньою дружиною відповідачем по справі [PERSON] , що підтверджується відповіддю Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 04.09.2018 . Крім того, з даної відповіді Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 04.09.2018 року вбачається, що з відповідачкою проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість з її сторони в майбутньому учинення протиправної поведінки, беручи до уваги, що відносини, які склалися між сторонами носять виключно цивільно-правовий характер, рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства ( а.с. 11-12). Дійсно, внаслідок відмови відповідача надати ключі від спірної квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї, несе певні обмеження позивачу у праві користування спірною квартирою. Позивач як співвласник квартири має право на вселення в неї. Оскільки навіть на день розгляду справи та ухвалення рішення в такій стороною відповідача не представлено доказів забезпечення можливості позивачу вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення у дану квартиру. Судом не беруть до уваги доводи сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з наявністю у власності позивача іншого житла, оскільки наявність даної обставини не перешкоджає позивачу змінити своє місце проживання. Щодо можливих конфліктних ситуацій, які можуть виникнути між сторонами після вселення, то можлива наявність таких не є підставою для відмови в захисті права власності.

Outcome: approved