Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстрами Р№1496, Р№1505, Р№1499, Р№1502 в частині на 1/8 частки житлового будинку, житловою площею 75,9 кв.м. загальною площею 117,7 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] видані 27.09.2004 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати за нею, [PERSON], [INFO], право власності на нерухоме майно, а саме - на 4/8 частини житлового будинку, житловою площею 75,9 кв.м., загальною площею 117,7 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог вказала, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], а також на інше майно. 27 вересня 2004 року державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори були видані чотири свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. Вважає, що свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстрами №1496, №1505, №1499 та №1502 видані з порушенням відповідних норм цивільного та сімейного законодавства, а також з порушенням державним нотаріусом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України під час оформлення та видачі оспорюваних свідоцтв, а тому просить суд визнати їх частково недійсними. При цьому, посилається на те, що житловий будинок в [ADDRESS] вона з покійним чоловіком набули шляхом будівництва під час шлюбу. Зокрема, в шлюбі вони перебували з 18 липня 1970 року. Будівництво будинку тривало в період 1980-1987 роках за спільні кошти, що підтверджується накладними на придбання будівельних матеріалів та квитанціями про отримання позики в колгоспі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також заявив в судовому засіданні про застосування строку позовної давності, оскільки оспорювані свідоцтва були видані 27.09.2004 року і з того моменту сплив строк позовної давності. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено, що [INFO] року в селі Береги Млинівського району Рівненської області помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04.01.2003 року (а.с.7) Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], а також на інше майно. Спадщину після смерті [PERSON] по закону прийняли позивач, як його дружина та відповідачі по справі. Проте, спадкоємці оформили право на спадщину не на 1/2 частку житлового будинку, а на весь житловий будинок з надвірними будівлями, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом за реєстрами №1496, №1505, №1499 та №1502 від 27 вересня 2004 року, виданих державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори: - на ? частину житлового будинку житловою площею 75,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] за реєстром №1496 на ім'я [PERSON]; - на ? частину житлового будинку житловою площею 75,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] за реєстром №1505 на ім'я [PERSON]; - на ? частину житлового будинку житловою площею 75,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] за реєстром №1496 на ім'я [PERSON]; - на ? частину житлового будинку житловою площею 75,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] за реєстром №1496 на ім'я [PERSON].(а.с.72-75) Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 18 липня 1970 року і до [INFO] року (дня смерті [PERSON].) перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 18.07.1970 року (а.с.8), копією паспорта [PERSON] серія [NUMBER], виданого 23.04.1998 року Млинівським РВ УМВС України в Рівненській області (а.с.5-6), а також копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.7). Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], побудований під час перебування в шлюбі із спадкодавцем. Будівництво вищевказаного житлового будинку здійснювалось в 1980-1987 роках за спільні кошти подружжя, що підтверджується копіями повідомлення правління КСП «Зоря» та відповідними копіями квитанцій про придбання будівельних матеріалів. (а.с.9-21) Зазначена обставина також не оспорюється відповідачами, а тому, суд вважає її доведеною. Відповідно до ст.22 КпШС України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, вищезазначений спірний об'єкт нерухомості - житловий будинок в [ADDRESS] відноситься до об'єктів спільної сумісної власності подружжя покійного [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту 03.03.2004 №20/5 (далі - Інструкція), в редакції, яка діяла на момент проведення нотаріальної дії, державні нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Частиною 224 розділу 22 Інструкції передбачено, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом не було враховано вище зазначені обставини та помилково визначено частки всіх спадкоємців рівними по 1/4 частки кожному. В той же час розподілу між спадкоємцями підлягала лише 1/2 (або 4/8) частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а не ціла частка. Таким чином, частка позивача в житловому будинку повинна була становити 5/8, а відповідачів - по 1/8 частині кожному. А тому, суд приходить до висновку, що позов поданий [PERSON] підставний та підлягає до задоволення в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом зареєстрованих в реєстрі за №1496, №1505, №1499 та визнання за нею права власності на будинок у розмірі 3/8 частки. Разом з тим, в іншій частині позовних вимог, а саме в частині визнання недійсним свідоцтва №1502 слід відмовити в зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями частин першої та другої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Одним із таких випадків, що створює правові наслідки втрати права особи на судовий захист, є пропуск строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду [PERSON] звернулася 14 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності більше як на 11 років. З заявою про поновлення пропущеного строку відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, позивач до суду не зверталася. ЇЇ представник - адвокат [PERSON] заперечував проти застосування строку позовної давності посилаючись на те, що правопорушення є триваючим. Вирішуючи заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] про застосування позовної давності, суд констатує, що позивачем пропущено строк позовної давності, так- як [PERSON] оформляла спадщину після смерті чоловіка в 2004 році. 27 вересня 2004 року отримала відповідне свідоцтво на ? частини житлового будинку за реєстром №1496, після отримання якого продовжила проживати в житловому будинку в [ADDRESS] У зв'язку з цим, вона знала, що за нею не було визнано право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями, а відтак і не виділено їй нотаріусом 1/2 частки на вказане нерухоме майно. Однак, після видачі 27 вересня 2004 року свідоцтва про право на спадщину впродовж визначеного законом строку позовної давності, позивач не звернулася з позовом про захист свого невизнаного права. Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Одним із способів захисту цивільного права згідно ч.2 ст.16 ЦК України є визнання права. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Отже, враховуючи, що право спільної сумісної власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] на момент видачі позивачу 27 вересня 2004 року свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON], визнано не було, то на час пред"явлення нею зазначеного позову строки позовної давності спливли, що є підставою для відмови у позові в частині позовних вимог до відповідача [PERSON], представником якої заявлено про застосування позовної давності.

Outcome: partial