Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з позовом [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 2014 році, а саме у період з 02.11.2014 року по 21.11.2014 року, позивач надав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 33000,00 доларів США. Грошові кошти були передані трьома сумами 10000,00 доларів США, 10000,00 доларів США та 3000,00 доларів США. В подальшому, на підтвердження отриманих від позивача грошових коштів, відповідачем [PERSON] 15.01.2015 року було написано розписку про отримання грошових коштів в сумі 33000,00 доларів США. Грошові кошти передавались позивачем відповідачу в офісному приміщенні на території ТОВ «Сєвєродонецьке Автотранспортне підприємство 10974», де на той час працював позивач. Строк повернення грошових коштів, на момент їх передачі, сторонами узгоджувався в усній формі, проте, у зв`язку з тим, що позивач не був обізнаний в правових питаннях, під час написання розписки, відповідач конкретний строк повернення грошових коштів в самій розписці не зазначив. На початку 2016 року, після усних вимог позивача повернути отримані грошові кошти, відповідач перестав виходити на зв`язок із позивачем, почав усіляко уникати позивача та змінив номер телефону. Розписка про передачу грошових коштів зберігалася в офісному приміщенні ТОВ «Сєвєродонецьке автотранспортне підприємство 10974». 25.07.2016 року у вказаному офісному приміщенні було проведено обшук, в результаті якого, зокрема, було вилучено вищезазначену розписку. Дану розписку було повернуто представнику позивача- адвокату Риндіну Д.І. лише 12.12.2020 року. 30.12.2020 року позивачем на адресу відповідача у порядку ч.1 ст. 1049 ЦК України було надіслано вимогу від 29.12.2020 року про повернення відповідачем позивачу грошових коштів, у 30-ти денний строк, з моменту отримання вимоги. Вимога отримана відповідачем 04.01.2021 року. Станом на день подання позовної заяви грошові кошти відповідачем не повернуті. Тому, з урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 33000,00 доларів США, що на день подачі позову, за офіційним курсом НБУ складає 910140,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі та зазначив, що у першому абзаці позовної заяви була допущена описка, грошові кошти передавалися чотирма сумами: 10000, 10000,10000 та 3000 доларів США. Грошові кошти передавалися позивачем в якості позики відповідачу у присутності свідка [PERSON] в приміщенні Сєвєродонецького АТП. Точний часовий проміжок для повернення коштів не був встановлений, однак, сторони домовилися про те, що за першою вимогою позивача грошові кошти будуть повернуті відповідачем. На початку 2016 року після усних вимог позивача повернути кошти, відповідач перестав виходити на зв`язок та змінив номер телефону. В 2016 році під час обшуку на підприємстві, серед іншого було вилучено і оригінал розписки. Після повернення оригіналу розписки в кінці 2020 року позивач звернувся за допомогою до юриста. 30.12.2020 року на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів, яка була отримана відповідачем 04.01.2021 року. Строк повернення за вимогою сплив 04.02.2021. Однак, відповідач станом на день подання позовної заяви грошові кошти у сумі 33 тисячі доларів США позивачу не повернув. Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.1 ст.1-1 ЗУ "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (а.с. 58-59, 71-72). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди представника позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. 26 квітня 2021 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду, яка занесена до протоколу судового засідання. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем [PERSON] раніше вони працювали разом, у них склалися дружні стосунки. Відповідач [PERSON] кілька разів приїздив до позивача з бізнес-ідеями, просив зайняти кошти. Оскільки вони з позивачем працювали в одному приміщенні, то останній попросив його бути присутнім при передачі грошей відповідачу. Кошти передавалися у його присутності у листопаді 2014 року, точних дат він не пам`ятає, чотирма сумами, десять, десять, десять та три тисячі доларів США на загальну суму 33000 доларів США. Пізніше відповідач також у його присутності писав розписку про отримання цих коштів у якості позики. Чи обговорювалася дата повернення, він не пам`ятає, однак, відповідач обіцяв повернути кошти на вимогу позивача. Пізніше позивач намагався отримати від відповідача гроші, але останній на зв`язок не виходив та кошти не повернув. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у період з 02.11.2014 року по 21.11.2014 року позивач [PERSON] надав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти чотирма сумами 10000,00 доларів США, 10000,00 доларів США, 10000 доларів США та 3000,00 доларів США, на загальну суму 33000,00 доларів США. При цьому суд звертає окрему увагу на те, що розмір позики визначений сторонами саме у іноземній валюті. На підтвердження отриманих від позивача грошових коштів, відповідачем [PERSON] 15.01.2015 року було написано розписку про отримання грошових коштів в сумі 33000,00 доларів США. При передачі коштів та під час написання розписки був присутній свідок [PERSON] . Сторонами було погоджено, що за першою вимогою позивача грошові кошти будуть повернуті відповідачем. Однак, до теперішнього часу відповідач [PERSON] кошти позивачу [PERSON] не повернув, чим порушує взяте на себе зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Такий же висновок зроблено Верховним судом України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13 , від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулась передача певної суми коштів саме в позику ( ВС/КЦС, справа № 69/3340/16-ц від 22.08.2019). Отже, наявна розписка підтверджує факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки у ній зазначено факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику. Також сторонами було погоджено, що за першою вимогою позивача грошові кошти будуть повернуті відповідачем. Дану обставину також підтвердив свідок [PERSON] . Розписка написана власноруч та підписана відповідачем. Даний факт відповідачем не спростований. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Вимога про повернення грошових коштів відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України була отримана відповідачем [PERSON] 04.01.2021 року. Однак, до теперішнього часу грошові кошти відповідачем не повернуті. Відповідач не надав суду доказів повернення грошових коштів позивачу. Статтею 545 ЦК України регульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. Отже, наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язань по поверненню боргу. Згідно із статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 по справі № 340/385/17 дійшла висновку про те, що позивач може скористатися своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача суми неповернутої позики в національній валюті України, розмір якої еквівалентний 33000,00 доларів США. На думку суду, стягнення боргу, який було надано в іноземній валюті, із визначенням його еквіваленту у гривні не суперечить законодавству України та практиці Верховного Суду. Якщо позивач просить визначити у гривні суму боргу, який був наданий у іноземній валюті, то така сума має визначатися за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення. Станом на 26.04.2021 офіційний курс НБУ гривні до долара США складає 27,9014. Отже, 33000,00 доларів США слід помножити на 27,9014, що дорівнює 920746,20 гривень. Разом з тим, позивачем було заявлено до стягнення суму основного боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 910140,00 грн., а тому з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, а також з урахуванням неможливості виходу у цивільному судочинстві за межі позовних вимог, суд може стягнути суму боргу лише в розмірі 910140,00 грн. Таким чином, суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 910140,00 грн. неповернутої позики в національній валюті України, розмір якої еквівалентний 33000 доларів США. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.2030670276.1 від 25.02.2021 про сплату судового збору у сумі 9101 грн. 40 коп. (а.с. 30). Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 9101 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. В позовній заяві позивачем зазначено про те, що відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, крім судового збору у розмірі 9101,40 грн., також належать витрати, пов`язані з розглядом справи, що складаються з витрат на проїзд від місця знаходження позивача та представника позивача - м. Сєвєродонецьк Луганської області до Сватівського районного суду Луганської області, загальна орієнтовна вартість яких складає 1500 грн. Однак, на підтвердження даних витрат позивачем та представником позивача відповідних документів до суду не надано, тому враховуючи вимоги ЦПК України, сума витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 1500 грн. стягненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved