Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] пред»явив до суду позов до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») про зняття арешту з усього його майна, накладеного відповідно до постанови ВП № 25738199 від 04 квітня 2011 року старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби. В обґрунтування цих вимог зазначає, що вказаний арешт накладено в процесі та задля реального виконання рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON], [PERSON] в користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором № 11143804000 від 18 квітня 2007 року в сумі 1'304'199,39 грн. та судових витрат в сумі 1'820 гривень. Вказаний виконавчий лист повернутий стягувачу, відтак виконавче провадження фактично є закінченим . Зазначений виконавчий документ повторно до виконання не пред'являвся та строк на таке пред'явлення стягувачем пропущений. За таких умов відсутні правові підстави для збереження вказаного арешту. Звернувшись до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з заявою про скасування цього арешту, йому було відмовлено, а тому він змушений був подати до суду вказаний позов, аби захистити своє порушене право. У судове засідання позивач не з'явився, забезпечивши явку свого представника - [PERSON] , яка позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити - зняти арешт з майна [PERSON] - квартири [ADDRESS], накладеного згідно із постановою про арешт майна та заборону його відчуження ВП№25738199 від 04 квітня 2011 року старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (номери записів про обтяження № 6868038 від 04 жовтня 2011 року, № 6863657 від 04 жовтня 2015 року , №6863662 (спеціальний розділ ) від 04 жовтня 2011 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна ). Представник ПАТ «УкрСиббанк», будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, надіславши заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю у судовому засіданні Чортківського районного суду Тернопільської області та необхідністю ознайомитись з матеріалами справи (отримання копії позову та матеріалів справи). На підтвердження таких своїх доводів представник відповідача не надав жодних доказів. За цих обставин суд вважає, що він не з'явився до суду без поважних причин, а тому немає підстав, визначених ч. 1 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), для відкладення розгляду справи і його слід провести без участі останнього. При цьому суд бере до уваги пояснення представника ПАТ «УкрСиббанк», викладені у зазначеній заяві про відкладення, де він зазначає що заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає «УкрСиббанк» не належним відповідачем. Вказує на те, що банк арешту на майно позивача не накладав і повноважень його знімати немає. Вважає, що позов повинен бути пред'явлений до державної виконавчої служби. Представник Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Про причини неявки суду не повідомив та не надіслав на адресу суду заяви про розгляд справи за його відсутності, тому, на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України, дану неявку суд розцінює як таку, що допущена без поважних причин і вважає, що розгляд справи слід провести без його участі на підставі наявних доказів. З аналогічних підстав суд вважає такою, що допущена без поважних причин, і неявку представника ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та приходить до переконання про можливість розгляду справи без його участі на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що даний позов слід задовольнити з огляду на таке: 04 квітня 2011 року державним виконавцем державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 24 вересня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з [PERSON] 1'304'199,39 грн. заборгованості та 1'820 грн. судових витрат за рахунок заставного майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стягувачем вказано ПАТ «УкрСиббанк». Про це свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 25738199 від 04 квітня 2011 року. 04 квітня 2011 року, в рамках вказаного виконавчого провадження цим же державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Нею накладено арешт на все належне [PERSON] майно в межах суми звернення стягнення - 1'306'019,39 грн. та заборонено його відчуження. Зазначене підтверджується фотокопією цієї постанови. Постанова була виконана; арешти на майно позивача накладені і, на момент звернення до суду з даним позовом (23 березня 2017 року) діяли, що стверджується відомостями, викладеними у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (номер довідки 83199280 від 23 березня 2017 року). Постановою державного виконавця від 30 січня 2014 року зазначений виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв'язку з недостатньою кількістю коштів, які надійшли від реалізації заставного майна для погашення заборгованості в повному обсязі (п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»). 15 лютого 2017 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби з заявою про припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У відповідь на цю заяву начальник цього відділу державної виконавчої служби надіслав позивачу лист № 1591 від 21 лютого 2017 року у якому вказав, що на виконанні ввіреного йому органу дійсно перебував виконавчий лист від 24 вересня 2010 року. 30 січня 2014 року його було повернуто стягувачу і повторно до виконання він не пред'являвся. Водночас у цьому листі зазначено, що у такому випадку арешт, накладений на майно боржника не знімається, а наявне у постанові посилання на припинення чинності арешту майна боржника та скасуванні інших заходів примусового виконання, стосується тільки реалізованого майна. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні норми містяться і у актах міжнародного права. Так статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, котрий діє на момент виникнення спірних правовідносин, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Цією нормою права законодавець чітко встановлює мету застосування щодо боржника такого обмеження як арешт майна (коштів) і нерозривно пов'язує його з реальним виконанням рішення суду. Очевидно, що відсутність дій, спрямованих на таке реальне виконання, ставить під сумнів необхідність існування і самого арешту. Також слід вказати, що на момент винесення зазначеної постанови про повернення виконавчого листа діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року. Пунктами 1 та 2 ст. 22 якого передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього ж закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення <…>. Отож у даному випадку з моменту повернення зазначеного виконавчого листа стягувачу, останній міг повторно пред'явити його до виконання протягом одного року. Цього він не зробив, а отже зазначений строк пропустив, про що свідчить вказаний вище лист начальник Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби. Таким чином, враховуючи, що у даному випадку реального виконання рішення суду про стягнення з позивача в користь ПАТ «УкрСиббанк» 1'304'199,39 грн. заборгованості та 1'820 грн. судових витрат не здійснюється, позаяк виконавчий лист, виданий на його підставі повернений стягувачу, повторно до виконання не пред'являвся та пропущено термін на таке пред'явлення, наявність арешту на майно [PERSON] є не виправданою, а тому таке обмеження слід зняти. Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ситуація в якій до особи на невизначений строк застосовується обмеження її прав в певній мірі суперечить принципу правової визначеності, як одному із елементів верховенства права за яким обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду. Суд відкидає посилання представника ПАТ «УкрСиббанк» на те, що ця юридична особа не є належним відповідачем у справі, оскільки вони не ґрунтуються на нормах права. Зокрема, у абзацах 1 та 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз'яснено, що відповідачами в справі за позовами про зняття арешту є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Відповідач є стягувачем, тобто особою в інтересах якої накладено арешт, а тому належно відповідає за даним позовом.

Outcome: approved