Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей звернулась [PERSON] . В своєму позові позивач зазначає, що з відповідачем по справі вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 березня 2003 року від якого мають трьох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 07 липня 2020 року шлюб між ними розірвано. Старший син [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу між ними прийняв рішення проживати з батьком, а менші сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за їх взаємною згодою проживають з нею. Вони з відповідачем згоди щодо утримання спільних дітей не дійшли. Оскільки двоє їх спільних з відповідачем дітей проживають з нею, їх утримання потребує значних матеріальних витрат на забезпечення належних умов для збереження здоров`я, навчання, розвитку та виховання, а також на їжу, одяг, предметом побуту тощо. У свою чергу відповідач здоровий та працездатний, чоловік має власну квартиру та автомобіль, достатній заробіток, щоб сплачувати аліменти в сумі, яка є необхідною та достатньою для забезпечення повноцінного виховання та розвитку дітей . Тому, спираючись на наведені доводи просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500,00 грн. щомісячно до досягнення кожним повноліття. В судове засідання позивач не з`явилась. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд їх задоволити. В судовому засідання представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача визнала частково з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов та не заперечила проти стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно на кожну дитину. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 березня 2003 року. Від даного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 07 липня 2020 року по цивільній справі №569/12138/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов задоволено; шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 07 березня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану м.Рівне, актовий запис №276 - розірвано. Як було встановлено в судовому засіданні після розірвання шлюбу старший син сторін [PERSON] , [INFO] проживає з батьком, а менші сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за їх взаємною згодою проживають з матір`ю. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст.183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей є обґрунтованими, доведеними, частково визнаними відповідачем, а тому вони підлягають до задоволення. Однак, враховуючи вимоги розумності та справедливості, а також те, що позивач та представник позивача не подали до суду письмових доказів того, що відповідач працездатний, а також те, що на утримання відповідача перебуває спільний син сторін, а тому суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі по 1800,00 (одна тисяча вісімсот) гривень на кожну дитину щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved