Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника Павчука С.І. звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.02.2009. У вказаному будинку крім неї зареєстровані : дочка [PERSON] , онуки- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зареєстрована, але не проживає донька - [PERSON] , 1985 року народження. Позивач посилається на те, що вона, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, не може реалізувати своє право на отримання субсидії через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Представник позивача Павчук С.І. в судовому засіданні підтримав позов, обгрунтував його вищенаведеним. Зазначив, що відповідач [PERSON] , починаючи із 2016 року проживає в Італії. На даний час позивач як власник будинку, який розташований по [ADDRESS] та в якому проживає , через реєстрацію відповідача не може отримати субсидію. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином - судовою повісткою, про що в справі свідчить її підпис в поштовому повідомленні. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про розгляд справи у її відсутності та відзиву на позов від неї також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача та її представника розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на нерухоме майно від 19.02.2009 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8-9). У вказаному будинку зареєстровані: позивач - [PERSON] , 1957 року народження, донька - [PERSON] , онука- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також зареєстрована, але не проживає донька- [PERSON] , [INFO] , що вбачається із довідки Веренчанської сільської ради (а.с.11). Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що є сусідкою позивача. [PERSON] являється донькою позивача, яка проживає в Італії. Протягом чотирьох років в будинку позивача [PERSON] не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється внукою позивача, а відповідач є її тіткою. [PERSON] із 2016 року проживає в Італії. Її син проживає із бабусею [PERSON] . Протягом чотирьох років [PERSON] не спілкується з мамою, не приїжджає. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд, не може отримати субсидії через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні, що розташоване по [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст.319,321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача, як члена сім"ї власника такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved