Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та виплату аліментів на дитину. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18.07.1998 року між нею та відповідачем по справі [PERSON] зареєстрований шлюб у виконкомі Великолазівської сільської ради Ужгородського району, актовий запис №10. У шлюбі у них народилася донька - [PERSON], [INFO]. Протягом останніх десяти років подружнє життя з відповідачем погіршилося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач нехтує сімейними цінностями, на протязі десяти останніх років дитина, яка наразі навчається на платній основі, проживає та знаходиться на повному її утриманні, відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. На думку позивача їх шлюб існує формально, вони як подружжя шлюбні стосунки не підтримують понад десять років, спільне господарство не ведуть. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні сім'ї, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, не дбає про матеріальне забезпечення доньки, яка є неповнолітня , не має власного доходу та навчається на стаціонарному відділенні у навчальному закладі на платній основі. З посиланням на викладене , а також на норми Конституції України, ст. ст. 110,112,113,180,182,184,199 СК України, просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище - [PERSON], стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно з моменту досягнення дитиною повноліття до моменту закінчення навчання [INFO] року. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема пояснила, що більше десяти років вона з відповідачем по справі як подружжя спільно не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною розірвання шлюбу зазначила те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, проходив лікування в наркодиспансері, офіційно ніде не працював, не допомагав сім'ї. Донька знаходиться на її утриманні. Відповідач біля дванадцяти років не надає жодної допомоги на утримання дитини, періодично надавав 5-10 гривень доньці. У 2014 році протягом п'яти місяців донька на вихідних відвідувала батька. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Надіслав на адресу суду письмові заперечення. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки, однак не погодився з розміром аліментів, вважаючи їх розмір великим. Вказала на те, що відповідач взяв у кредит кошти , які витратив на придбання дитині одягу, взуття, мобільних телефонів, тощо. Однак доказів на підтвердження цього надати не може, за їх відсутністю. Просила суд врахувати, що відповідач має мінливий дохід, працює на сезонних роботах, має на утриманні маму - інваліда, інших дітей на утриманні не має та згідний сплачувати аліменти на утримання доньки в сумі 400 гривень щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 18.07.1998 року у виконкомі Великолазівської сільської ради Ужгородського району, актовий запис №10, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим виконкомом Великолазівської сільської ради Ужгородського району, серії [NUMBER] від 18.07.1998 року, приєднаним до матеріалів справи. /а.с.8,28/ У даному шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що стверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого приєднана до матеріалів справи. /а.с. 9/. Як встановлено судом, неповнолітня донька - [PERSON], [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON], що стверджується довідкою №272 виданою 22.12.2014 року БК «Мрія-Уж»./а.с.51/ Шлюбні відносини між подружжям припинені з 2004 року. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є зловживання алкогольними напоями та нехтування сімейними цінностями з боку відповідача. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов'язок утримувати дитину, що передбачений ст.180 СК України, не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2015 рік" затверджено на 2015 рік прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 1286 гривень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність обставин передбачених ст. 182 СК України, зокрема відповідач є працездатним, не має постійне місце роботи, не має на утриманні інших дітей, на утриманні є мати - інвалід, яка отримує пенсію, що стверджено поясненнями представника відповідача в судовому засіданні. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. З огляду на вищевикладене , оцінюючи в сукупності викладені фактичні обставини, положення закону, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості , суд приходить до висновку ,що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття підлягають до часткового задоволення , а саме суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в сумі по 470 гривень щомісячно починаючи з 11.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки стягнення аліментів в розмірі по 1000 гривень щомісячно на дитину, може покласти відповідача в скрутне матеріальне становище. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно з моменту досягнення дитиною повноліття до моменту закінчення навчання [INFO] року, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до положення ч.1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до положення ч.2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Варто також зазначити , що згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " від 15.05.2006 року № 3 роз'яснено , що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Як встановлено судом, [PERSON] народилась [INFO] і на час розгляду справи в суді не досягла 18 років, тобто повноліття, а тому позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] в сумі 1000 гривень щомісячно з моменту досягнення нею повноліття до моменту закінчення навчання до досягнення [INFO] року, є безпідставними , передчасними і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивач в суді не довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх вимог. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи матеріальне становище сторін, сімейний стан позивача, відповідача, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з мотивів викладених вище. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial