Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс (далі ТОВ Лізингова компанія Автофінанс) в якому просить стягнути з відповідача в його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 107284 гривень. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 28 березня 2015 року представником TOB Лізингова компанія Автофінанс [PERSON] йому було запропоновано придбати автомобіль Hyundai 130 2013 року випуску за ціною 206 500 гривень. Оскільки це була субота, тобто вихідний день, і печатка нібито була закрита у сейфі, то представник TOB Лізингова компанія Автофінанс договір на підпис йому не надала, а запропонувала оплатити аванс 41 140 гривень, а після вихідних прийти доплатити решту вартості автомобіля, підписати документи та отримати автомобіль. Для оплати авансу 41 140 гривень представник TOB Лізингова компанія Автофінанс надала реквізити рахунку у яких вказала призначення платежу за автомобіль Hyundai 130 дог №001917. У цей же день 28 березня 2015 року він оплатив 41 140 гривень, за сплином вихідних днів - 31 березня 2015 року оплатив ще 165 360 гривень, із призначенням платежу залишкова вартість за автомобіль і з квитанціями прийшов підписати договір, акт приймання - передачі та отримати у власність автомобіль. Коли йому на підпис надали договір фінансового лізингу з іншою вартістю автомобіля та невигідними умовами, він відмовився підписувати договір та просив повернути йому усі сплачені кошти в розмірі 206 500 гривень. Менеджер повідомила, що з головного офісу у м. Києві йому зателефонують для узгодження порядку та дати повернення коштів. Упродовж місяця йому ніхто не телефонував, телефони, вказані на сайті TOB Лізингова компанія Автофінанс не відповідали. У травні 2015 року він знову звернувся до представника TOB Лізингова компанія Автофінанс [PERSON], то вона повідомила, що для повернення коштів слід написати заяву про розірвання договору, однак він відмовився писати таку заяву, оскільки ніякого договору чи будь-яких інших документів не підписував. Таким чином, вважає, що усі сплачені ним на рахунок TOB Лізингова компанія Автофінанс кошти з призначенням платежу оплата за автомобіль були отримані TOB Лізингова компанія Автофінанс безпідставно і мають бути йому повернуті. На його письмову заяву від 26 червня 2015 року про повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідач не відповів, хоча, визнав її, повернувши йому 27 серпня 2015 року частину сплачених коштів в розмірі 99 216 гривень, при цьому, іншу частину безпідставно отриманих від нього коштів в розмірі 107 284 гривень відповідачем до цього часу не повернено. З цих підстав просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 107284 гривень, а також 2500 гривень понесених ним витрат на правову допомогу. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ Лізингова компанія Автофінанс будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилася, однак надіслав до суду письмові заперечення проти позову, в яких просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що 28 березня 2015 року між ТОВ Лізингова компанія Автофінанс та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №001917 за умовами якого Лізингодавець (Відповідач) придбає у свою власність предмет лізингу, а саме: автомобіль Нипсіау 130 і передає його у користування Лізингоодержувачу (позивачу) в строк та на умовах цього Договору, а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Позивачем було фактично сплачено частину авансового платежу та комісія за організацію та оформлення договору крім комісії за передачу предмета лізингу, а отже у відповідача не розпочався 120 денний термін, під час якого здійснюється придбання предмету лізингу, а у позивача ще не виникло право на його отримання в користування. Таким чином, відповідач вважає, що договір укладений між сторонами повністю відповідає чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення договору №001917, при цьому зазначає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови договору фінансового лізингу за №001917 від 28 березня 2015 року. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти: Згідно квитанції № QS000066697001 виданої 28 березня 2015 року ПАТ Промінвестбанк Роздрібне БВ №48 позивач [PERSON] здійснив платіж на рахунок ТОВ Лізингова компанія Автофінанс в розмірі 41000 гривень з призначенням платежу перший внесок за автомобіль Hyundai 130 дог №001917. Як вбачається із квитанції №132655292 виданої 31 березня 2015 року ПАТ [PERSON] [PERSON] [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ Лізингова компанія Автофінанс 25360 гривень. Крім цього, квитанцією № 132654623 виданої 31 березня 2015 року ПАТ [PERSON] [PERSON] підтверджується здійснений [PERSON] платіж в розмірі 140000 гривень на рахунок ТОВ Лізингова компанія Автофінанс. Таким чином, позивач [PERSON] сплатив ТОВ Лізингова компанія Автофінанс 206500 гривень шляхом перерахунку коштів на банківський рахунок відповідача. Після здійснення вказаних платежів позивачу представником відповідача було надано для ознайомлення та підписання договір фінансового лізингу з іншою вартістю автомобіля та невигідними умовами, через що позивач відмовився від підписання договору , вимагаючи повернення сплачених грошових коштів у повному розмірі в сумі 206 500 гривень . Натомість менеджер ТОВ Лізингова компанія Автофінанс повідомила, що з головного офісу компанії у м. Києві із позивачем у телефонному режимі буде узгоджено порядок та дату повернення йому грошових коштів . Однак, упродовж місяця ніяких повідомлень не було . В травні 2015 року на повторне звернення позивача про повернення грошових коштів , представником TOB Лізингова компанія Автофінанс [PERSON], йому було роз"яснено що для повернення коштів необхідно написати заяву про розірвання договору, на що позивач відмовився , оскільки ніякого договору чи будь-яких інших документів із відповідачем не укладав та не підписував. Із наявної у матеріалах справи копії заяви слідує, що 26 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача ТОВ Лізингова компанія Автофінанс із проханням про повернення йому безпідставно набутих відповідачем коштів в розмірі 206500 гривень. При цьому, як зазначає позивач 27 серпня 2015 року товариством Лізингова компанія Автофінанс йому повернуто частину сплачених коштів в розмірі 99 216 гривень, однак, іншу частину коштів в розмірі 107 284,00 гривень так і залишилася неповернутою відповідачем. Зазначені обставини не спростовуються та не заперечуються стороною відповідача. Згідно з ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, вказана стаття ЦК України визначає поняття безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) і встановлює умови його виникнення. З аналізу глави 83 ЦК України вбачається, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) має мати місце набуття або збереження майна, б) щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи, в) щоб були вiдсутнi правові підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). За змістом ч.1ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із ч.1ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд вважає доведеною позивачем обставину щодо сплати ним грошових коштів в розмірі 206500 гривень на рахунок TOB Лізингова компанія Автофінанс. Разом із тим, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що при вирішенні спору повинні застосовуватися положення договору фінансового лізингу №001917, оскільки відповідачем не надано доказів щодо наявності вказаного договору, чи існування будь-яких інших зобовязальних правовідносин між сторонами, а також не надано примірника вказаного ними договору, а тому в даному випадку має місце безпідставне збагачення. Відповідно п.1.23 ст.1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21 січня 2004 року №22 неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22 передбачено, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Положеннями ст. 6 Указу Президента України Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України від 16 березня 1995 року №227/95 визначається, що підприємства незалежно від форм власності мають повертати у пятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти. При виявленні фактів такого порушення з керівника підприємства і головного бухгалтера до Державного бюджету України стягується штраф. Проаналізувавши в сукупності викладені обставини, суд приходить до переконання про відсутність правової підстави для набуття відповідачем грошових коштів сплачених позивачем, що підтверджується встановленими у судовому засіданні обставинами справи та дослідженими письмовими доказами. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення з ТОВ Лізингова компанія Автофінанас в користь [PERSON] 107284 гривень безпідставно отриманих коштів. Відповідно до положень ст. 85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахунку № 36 від 08 липня 2015 року про надання правової допомоги, згідно договору про надання правової допомоги №193 від 12 червня 2015 року укладеного із [PERSON] та адвокатським обєднанням "Правовий стандарт" позивачем сплачено 2500 гривень за надання правової допомоги, а відтак, вказані витрати підлягають стягненню із відповідача. Також, в силу ст. 88 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1072, 84 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved