Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2014 року звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Восьма київська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [INFO] року помер її батько [PERSON], який постійно проживав за адресою: [ADDRESS], в якій він проживав зі своєю другою дружиною [PERSON], шлюб укладено 13.09.1996 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини та одержання свідоцтва про право на спадщину до Восьмої київської державної нотаріальної контори. Однак, у порядку консультації позивачу було повідомлено про неможливість подальшого оформлення спадщини на 1/2 частку квартири [ADDRESS], оскільки у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно, окрім того, позивача було повідомлено, що вказаний документ знаходиться у відповідача [PERSON], яка на вимогу нотаріуса у місячний строк не подала його до нотаріальної контори. У зв'язку із викладеним [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом. Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, від 14.04.2014 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано у одне провадження первісний позов із зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності, з огляду на те, що обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, позови, виникають з одних правовідносин. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] посилалась на те, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. [PERSON] посилалась на те, що познайомилась з покійним чоловіком ще в 1976 році, вони разом працювали в УПТК „Укрліфт", однак разом з [PERSON] [PERSON] почала проживати лише з 1983 року. Спочатку вони мешкали у квартирі батьків [PERSON] за адресою: [ADDRESS], пізніше, вони переїхали в однокімнатну квартиру матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У травні 1987 року [PERSON] з [PERSON] переїхали жити в загальну (комунальну) квартиру за адресою [ADDRESS], де [PERSON] отримав ізольовану кімнату. [PERSON] наполягала на тому, що з [PERSON] вела спільне господарство, мала спільний бюджет, вони разом відпочивали та постійно були разом. За власні грошові кошти та кошти надані родичами [PERSON] з Грузії, [PERSON] та [PERSON] у травні 1996 року придбали квартиру за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] з [PERSON] спільно облаштовували квартиру, за спільні кошти придбавали необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку, спільним коштом та зусиллями проводили ремонт перед заселенням та поточні ремонти у подальшому. У вересні 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було офіційно зареєстровано шлюб. Встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю до реєстрації шлюбу необхідно [PERSON] для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з 1983 року до дня укладення шлюбу у вересні 1996 року. Зважаючи на те, що спірну квартиру було придбано внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON], за їх спільні кошти та за кошти подаровані [PERSON] батьками та родичами з Грузії, [PERSON] вважає що її з чоловіком частки є рівними в цій квартирі, оскільки між ними відсутні інші угоди. За таких обставин, на думку [PERSON], спадкуванню за законом після смерті [PERSON] підлягає лише його частка у спільному сумісному майні в розмірі 1/2 частки у вказаній квартирі, тому, що інша 1/2 частка у цій квартирі, на думку [PERSON], належить їй на праві спільної сумісної власності. У зв'язку з викладеними обставинами [PERSON] просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1983 року до 13.09.1996 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]; виключити зі спадкової маси 1/2 частку вказаної квартири; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, від 14.04.2014 року третю особу: Восьму київську державну нотаріальну контору було замінено на належну третю особу - Головне управління юстиції у м. Києві. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник з'явились, первісний позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні вимоги первісного позову визнали частково (у частині в якій він співпадає з вимогами зустрічної позовної заяви), вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі. Третя особа у справі: Головне управління юстиції у м. Києві, представника у судове засідання не направила, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що і первісний позов і зустрічний позов підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року у м.Києві, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим ВРАЦС Дніпровського РУЮ у м.Києві 13.11.2012 року (а.с.44). Частиною 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За заявою дружини померлого [PERSON] державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] було відкрито спадкову справу №5/2013 від 12.01.2013 року щодо майна померлого. Встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження від 15.10.1974 року, яке видано Московським відділом ЗАГС м. Києва, актовий запис №2260 (а.с.7). Позивачем [PERSON] 27.03.2013 року також подано до Восьмої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщину за законом після смерті [PERSON] (а.с.71). На заяву [PERSON] від 24.07.2013 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори [PERSON] було роз'яснено, що правовстановлюючий документ на спадкове майно (квартиру) [PERSON] відсутній і знаходиться на руках у дружини померлого [PERSON], яка в місячний термін на вимогу нотаріуса не подала необхідних документів (а.с. 78). З огляду на викладене, 23.11.2013 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] не було надано до нотаріальної контори правовстановлюючого документу щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с.17). Судом встановлено, що квартиру [ADDRESS] померлим [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 13.05.1996 року (а.с.46). У відповідності до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На випадок своєї смерті [PERSON] заповів все своє майно [PERSON], [INFO], про що залишив нотаріально посвідчений заповіт від 17.09.2012 року (а.с. 62 зворот, 63). Однак, [PERSON] відмовився від належної йому за заповітом спадщини, що вбачається із його заяви до Восьмої київської державної нотаріальної контори від 12.01.2013 року (а.с..60). Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після відмови [PERSON] від прийняття належної йому спадщини, вказану квартиру мають право успадкувати сторони у справі, які є спадкоємцями за законом першої черги: дружина [PERSON] та донька [PERSON] Водночас, судом встановлено, що із покійним чоловіком [PERSON], [PERSON] дійсно познайомилась у 1976 році. Вони разом працювали в УПТК «Укрліфт» (у подальшому реорганізовано у УПТК «Укрліфтсервіс») і ця обставина підтверджується записами в їхніх трудових книжках, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.34-38). Свідок [PERSON] (дружина колеги по роботі [PERSON], знаходиться у дружніх відносинах з [PERSON].) показала суду, що після розлучення батьків [PERSON] [PERSON] та [PERSON], яке сталось десь у 1986-1988 році, батьки [PERSON] ще кілька років проживали разом. Потім вони розміняли квартиру в м.Києві по вул. Ломоносова та роз»їхались десь у 1993 році. [PERSON] переїхав до кімнати у комунальній квартирі, яка знаходилась в районі площі Перемоги в м.Києві, а потім продав цю кімнату та купив квартиру в районі «Позняки» в м.Києві. З померлим [PERSON] свідок знайома давно, була присутня на весіллі [PERSON] з першою дружиною [PERSON], свідок була вхожа в їх дім, часто разом сім»ями відзначали свята. Свідок повідомила, що заяву про розірвання шлюбу подала [PERSON], тому що [PERSON] випивав та почав розпускати руки, однак зі свою другою дружиною [PERSON] проживав в нормальних стосунках. Свідок [PERSON] (двоюрідна сестра померлого [PERSON], перебуває у родинних та дружніх відносинах з [PERSON] та її матір»ю) показала суду, що в першій сім'ї [PERSON] були скандали, бо [PERSON] почав зустрічатись з іншою жінкою. Коли розірвали шлюб свідок не пам'ятає, повідомила, що саме [PERSON] став ініціатором розірвання шлюбу. Роз'їхалось колишнє подружжя [PERSON] десь у 1992 році, [PERSON] поїхала мешкати на Оболонь, а [PERSON] отримав кімнату у комуналці на вул. Воровського в м. Києві, а потім купив квартиру в районі Дарницького вокзалу. У кімнаті по вул. Воровського в м.Києві [PERSON] вже проживав з другою дружиною. [PERSON] свідок вперше побачила разом з [PERSON] у 1989 року на похоронах бабусі. Свідок [PERSON] (спадкоємець померлого [PERSON] за заповітом, є хрещеним сином [PERSON].) показав суду, що познайомий із [PERSON] приблизно у 1986-1987 роках. [PERSON] дружив з батьком свідка [PERSON], а для свідка був за другого хрещеного батька. Свідок був присутній на похоронах [PERSON], про складений заповіт свідок дізнався лише після спливу двох місяців після смерті [PERSON]. Свідок 12.01.2013 року разом із [PERSON] прийшов до нотаріальної контори, де за порадою нотаріуса відмовився від спадщини за заповітом, як він думав на користь хрещеної [PERSON], підписав заяву, яку склав нотаріус, потім ходив до банку платив держмито за відмову. Також свідок показав, що у віці приблизно 17-18 років дізнався, що у [PERSON] є донька від першого шлюбу. Водночас, чому [PERSON] відмовився від спадщини та з якою метою, за наявності інших спадкоємців у т.ч. і [PERSON], свідок пояснити суду не зміг. Свідок [PERSON] (знайома та колега [PERSON] по роботі ще з 1979 року) показала суду, що десь з 1983 року [PERSON] зійшлась з [PERSON] та почали разом проживати у кімнаті на вул. Воровського в м.Києві, а потім почали жити разом вже у квартирі в районі Дарниці. Чи були [PERSON] та [PERSON] на той час у офіційному шлюбі свідок не знає, однак повідомила, що вони разом їздили відпочивати, навіть заробітню плату [PERSON] іноді отримувала в УПІК «Укрліфтсервіс» за [PERSON]. Також свідок показала, що знає зі слів [PERSON], що її батьки допомагали фінансово для придбання квартири на Дарниці. Свідок [PERSON] (знає [PERSON], як подругу своєї дружини та є батьком спадкоємця [PERSON].) показав суду, що [PERSON] є хрещеною матір»ю сина свідка. Свідок познайомився із [PERSON] наприкінці 1980-х років, коли він з [PERSON] почав приходити у гості до свідка та його дружини, іноді вони залишались ночували у них. Свідок показав, що їхні сім'ї дружили, [PERSON] називав [PERSON] дружиною. За час знайомства свідок подружився із [PERSON], вони разом їздили на рибалку. У 1990-х роках свідок допомагав [PERSON] переїжджати із кімнати в комуналці по вул. [PERSON] у квартиру по вул. Крупської у м. Києві, також свідок допомагав [PERSON] в ремонті квартири. Про заповіт складений [PERSON] на користь його сина [PERSON] свідок дізнався незадовго до смерті [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] (подруга, колега [PERSON], є матір'ю спадкоємця [PERSON].) показала суду, що познайомилася із [PERSON] та [PERSON] ще у 1976 році, коли ті прийшли на роботу в УПТК «Укрліфтсервіс». Приблизно у 1983 році [PERSON] розлучився з першою дружиною і почав зустрічатись з [PERSON]. У 1984 року [PERSON] вперше разом із [PERSON], як пара, прийшли у гості додому до свідка. З того часу вони дружили сім'ями, разом зустрічали Новий рік, Пасху та інші свята, іноді залишались на ночівлю у свідка. Чоловіки подружилися, разом сім'ями виїжджали на рибалку, від [PERSON] та [PERSON] свідку було відомо що вони живуть на [PERSON] у кімнаті у комуналці. Від [PERSON] свідку відомо, що їх кімнату викупили і вони з доплатою купили ізольовану квартиру біля Дарницького вокзалу. Зі слів [PERSON] свідку відомо про те, що [PERSON] дзвонила до Грузії і просила гроші у родичів, оскільки не вистачало грошей від продажу кімнати у комуналці для купівлі однокімнатної квартири, і родичі їй допомогли, кошти вислали. Свідок показала, що у вересні 1996 року разом із чоловіком була на банкеті з нагоди одруження [PERSON] та [PERSON] Свідок показала, що [PERSON] часто їздили за кордон на відпочинок, подоружували, відвідали Чорногорію, Грецію, Ізраїль. Свідку відомо, що за життя [PERSON] склав заповіт на користь її сина [PERSON] Свідок [PERSON] (тітка померлого [PERSON].) показала суду, що її племінник [PERSON] у 1974 році одружився з [PERSON], жили добре, [PERSON] був доглянутий, однак з часом почав зловживати спиртним. [PERSON] було років 9-10 коли [PERSON] подала заяву на розлучення через те, що дізналась про подружню зраду чоловіка, роз'їхалось подружжя [PERSON] десь у 1986 році, [PERSON] отримав кімнату у комуналці, а [PERSON] з донькою [PERSON] переїхали до квартири готельного типу. Свідок показала суду, що [PERSON] казав їй, що вже зустрічається з [PERSON] ще навіть до розірвання попереднього шлюбу з [PERSON]. Свідку відомо, що хтось викупив комуналку, у т.ч. і кімнату [PERSON], тому він зміг купити квартиру в районі Старої Дарниці. Свідок показала, що [PERSON] не дозволяла [PERSON] спілкуватись з батьком, однак він все одно їздив до дитини. Свідок [PERSON] (колишній сусід померлого [PERSON] та [PERSON] по комунальній квартирі на вул. Воровського у м. Києві) показав суду, що знає [PERSON] ще із середини 1987 року, коли до них в комунальну квартиру на вул. [PERSON], заселилася нова сім'я [PERSON] та [PERSON] Мешкали вони по сусідству до літа 1991 року коли свідок разом із своєю сім'єю переїхали жити в ізольовану квартиру на Троєщину, після розселення комуналки. З того часу свідок з [PERSON] не зустрічався. Свідок показав, що [PERSON] та [PERSON] починаючи з середини 1987 року (коли переселились до комунальної квартири) жили дружно, були міцною гарною сім'єю, робили разом у кімнаті на вул. [PERSON] ремонт, разом купували меблі, побутову техніку, разом ходили на роботу та приходили з роботи. Свідок показав, що сприймав [PERSON] та [PERSON] у період з середини 1987 року по літо 1991 року, як подружжя, бо поводили вони себе як члени сім»ї. Свідок [PERSON] (перша дружина померлого [PERSON].) показала суду, що у 1983 році вона дізналася про те, що [PERSON] зустрічається з іншою жінкою [PERSON] і у 1984 році свідок подала заяву на розірвання шлюбу, з цього часу, хоча колишнє подружжя і мешкало ще разом, однак спільного господарства вже не вили. Свідок показала, що після того як вони розміняли спільне житло, [PERSON] переїхав жити у комунальну квартиру на вул. [PERSON], а вона з донькою переїхала у готельну квартиру на Оболонь приблизно в червні 1986 року, іноді [PERSON] приїздив до дочки [PERSON]. Також показала, що десь у 1996 році комунальну квартиру, в якій жив [PERSON] викупили і він купив окрему ізольовану квартиру на Дарниці. Свідок [PERSON] (державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори) показала суду, що достеменно не пам'ятає той день коли до неї прийшли спадкоємці у цій справі, однак наполягала на тому, що про права та обов'язки спадкоємця вона всім особам роз'яснює, але консультацій не надає, як діяти у конкретних ситуаціях не радить, лише роз»ясню наслідки щодо відмови або прийняття спадщини. Свідок [PERSON] (колишня сусідка померлого [PERSON] та [PERSON] по комунальній квартирі на вул. Воровського у м. Києві) показала суду, що знайома із [PERSON] та [PERSON] із 1987 року. Свідок показала, що на [ADDRESS], у їх комунальній квартирі проживало п'ять сімей, що з 1987 року по травень 1991 року була сусідкою [PERSON] та [PERSON]. Після заселення у кімнату комуналки на вул. Воровського [PERSON] та [PERSON] разом зробили ремонт у своїй кімнаті. Токож свідок пояснила, що [PERSON] був сором'язливим а [PERSON] була більш комунікабельною, а взагалі обидвоє були приємними людьми, свідок відразу сприйняла [PERSON] та [PERSON] як подружжя, про те, що офіційно між ними шлюб не укладено дізналась пізніше від [PERSON]. Свідок показала, що до [PERSON] на вул. [PERSON] приїжджала у гості мама [PERSON] та мама [PERSON]. Суд не ставиться критично до показань жодного допитаного свідка та бере до уваги всі показання з огляду на те, що деякі свідки зовсім не надали суду показань щодо спільного проживання однією сім»єю та ведення спільного господарства [PERSON] з [PERSON] у період з 1983 року по день офіційної рестрації шлюбу між ними з огляду на необізнаність про ці обставини, тоді як інші свідки підтвердили факт спільного проживання однією сім»єю, ведення спільного господарства [PERSON] з [PERSON] починаючи з 1983-1984 років і до дня смерті [PERSON] Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Виходячи з того, що як спільне проживання однією сім»єю [PERSON] з [PERSON] без реєстрації шлюбу так і придбання згаданої однокімнатної квартири, яка є предметом позову, розпочалось і закінчилось, ще до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року та Сімейним кодексом України від 10.01.2002 року, тому до згаданих цивільних та сімейних правовідносин необхідно застосувати ЦК УРСР від 18.07.1963 року та КпШС України від 20.06.1969 року та інше чинне на той час законодавство. Статтею 86 ЦК УРСР від 18.07.1963 року передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-ХІІ, який був чинним на час придбання спірного нерухомого майна, кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Статтею 3 частиною 2 Закону України «Про власність» передбачено, що майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Підставами виникнення права приватної власності згідно приписів статті 12 заначеного Закону України є праця громадян, вона є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 17 цього ж Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N20 від 22.12.1995 року визначено, що спільною власністю громадян є майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N20 від 22.12.1995 року визначено, що передбачені Законом України "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] від 21.12.1967 року у період з 1984 року по день укладення шлюбу з [PERSON] (13.09.1996 року) остання безперервно працювала на різних посадах в УПТК «Укрліфт» (реорганізоване в УПТК «Укрліфтсервіс»), що підтверджує її постійний та стабільних дохід. З огляду на викладені та встановлені судом обставини та приписи чинного законодавства суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки майно придбане внаслідок спільної праці. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1226 ЦК України передбачає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У той же час з огляду на те, що спірне нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] з [PERSON], оскільки придбане внаслідок спільної праці, тому їх частки в цьому майні відповідно є рівними, оскільки між ними відсутні інші угоди, тому спадкуванню за законом після смерті [PERSON] підлягає лише його частка у спільному сумісному майні у розмірі - 1/2, тому, що інша 1/2 частка у цьому ж майні належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності і ця частка підлягає виключенню зі спадкової маси. Зважаючи на наявність після смерті [PERSON] двох спадкоємців першої черги, частки яких у спадщині за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України), суд вважає за необхідне визнати і за [PERSON] і за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом по 1/4 частці квартири [ADDRESS]. Стосовно позовної вимоги за зустрічним позовом про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1983 року до 13.09.1996 року, то вона підлягає відхиленню на піставі наступного. Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейногокодексу України від 10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, які виникли після набрання ним чинності. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Дійсно згідно зі статтею ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Проте, оскільки до 01.01.2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України від 1969 року, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу можливо лише починаючи з 1 січня 2004 року. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав як для часткового задоволення первісного позову так і для часткового задоволення зустрічної позовної заяви, оскільки сторонами у справі частково доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: partial