Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить: -визнати недійсним та скасувати розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 р. № 408 щодо видачі [PERSON] Державного акта про право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га; -визнати недійсним і скасувати державний акт серії ЯА № 893000 від 16.05.2006 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га., виданий [PERSON] ; -скасувати державну реєстрацію державного акта серії ЯА № 893000 від 16.05.2006 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га., виданого [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 21.08.2006 р. отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 892034; виданий згідно Рішення 22 сесії 4 скликання Буківської сільської ради від 10.11.2004 р.; кадастровий номер ділянки 1822080600:02:001:0044; площа 0,1139 га,- цільове призначення - для ведення садівництва; адреса земельної ділянки: [ADDRESS] . [PERSON] , отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 893000 від 16.05.2006 р.; виданий згідно Розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 р. № 408; кадастровий номер земельної ділянки 1822080600:04:000:1155; площа 0,1200 га,- цільове призначення - для ведення садівництва; адреса земельної ділянки: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що згідно даних Національної кадастрової системи, земельна ділянка [PERSON] накладається на її земельну ділянку, що в свою чергу порушує її право власності на землю. [PERSON] , вважає, що розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 р. № 408 "Про безплатну передачу громадянам у власність земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні для будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого селянського господарства та садівництва на території Буківської , Іванівської , Тетерівської, та Корчацької сільських рад є незаконним, оскільки винесене з порушенням норм законодавства, щодо, процедури землевідводу, та на підставі підробленого кадастрового плану, та який не має затвердженої технічної документації на землю. Ухвалою від 21 грудня 2019 року відкрито провадження у справі. 13.02.2020 року від представника відповідача Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки твердження позивача про видачу третій особі державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі підробленого документа мають підтверджуватися відповідними, належними та допустимими доказами, також вказує на те, що рішення суб`єкта владних повноважень на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є проміжним рішенням перед отриманням її у власність. Отримання дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а відтак не породжує наслідків для потенційного власника чи користувача земельної ділянки. Від представника відповідача Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області 30.09.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає та зазначає, що Житомирська райдержадміністрація діяла в межах законних повноважень делегованих їй державою та винесла вказане розпорядження відповідно до чинного законодавства. 12.11.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач вказує, що на момент безоплатної передачі земельної ділянки у власність гр. [PERSON] , Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області не було перевірено факт користування ним цією земельною ділянкою та існування у гр. [PERSON] будь-якого документа на право користування вказаною земельною ділянкою. Третя особа [PERSON] 29.06.2021 року на адресу суду направив пояснення зі змісту яких вбачається, що останній позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі. Зазначає, що має два державних акти на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розміщена у садівничому товаристві «Сувенір» на території Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, які видавалися в 2006 та в 2012 році відповідно. Зазначив, що в державному акті який видавався в 2006 році була допущена помилка та вказано вже існуючий кадастровий номер (1822080600:02:001:0040), який присвоєно іншій земельній ділянці. Вказав, що дана помилка була виявлена ним у 2010 році та виправити яку можливо було лише шляхом виготовлення нового Державного акта на право власності на земельну ділянку, що й було зроблено, у результаті чого він. у 2012 році, отримав відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розміщена у садівничому товаристві «Сувенір» на території Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області з кадастровим номером (1822080600:04:00:1155) і даний Державний акт є єдиним правовстановлюючим документом, який посвідчує його право власності на земельну ділянку. Також зазначив, що посилання позивача, щодо порушення законодавства відповідачем під час видачі йому державного акта у 2012 році не було допущено, що встановлено попередніми рішеннями судів, а технічна документація відповідно до якої [PERSON] отримав державний акт у 2012 році була виготовлена нова. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача Житомирської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового засідання до суду не надсилав. Представник відповідача Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, просила відмовити в задоволенні позову враховуючи наданий до суду відзив на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. Допитані у ході розгляду справи свідки надали суду пояснення наступного змісту. Свідок [PERSON] зазначив, що в свій час працював в РВПП «Житомирземпроект» та був учасником при розробці технічної документації на земельну ділянку [PERSON] . Вказав, що в документах, які надані для огляду з матеріалів кримінального провадження № 12015060020003498 від 10 липня 2015 року, а саме: каталог координат кутів зовнішніх меж земельної ділянки від 2012 року та кадастровий план землекористування від 2005 року його підпис відсутній (йому не належить) та дані документи ним не розроблялися. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2005 році був розробником технічної документації на земельну ділянку [PERSON] . Зазначив, що в документах які були надані для огляду з матеріалів кримінального провадження № 12015060020003498 від 10 липня 2015 року, а саме в кадастровому плані землекористування від 2005 року стоїть не його підпис і останній даний план не розробляв. Також пояснив, що в інших документах, які містяться в матеріалах кримінального провадження стоять його підписи. Заслухавши позицію позивача та його представника, представників відповідачів, третьої особи, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що розпорядженням Житомирської державної адміністрації №408 від 12 липня 2005 року гр. [PERSON] було безоплатно передано у власність земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, для будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого селянського господарства та садівництва на території Буківської сільської ради (а.с 35, том 1). [PERSON] 16.05.2006 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 893000 виданий згідно Розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 року № 408; кадастровий номер земельної ділянки 1822080600:04:000:1155; площа 0,1200 га; цільове призначення - для ведення садівництва; адреса земельної ділянки: [ADDRESS] (а.с. 16-17, том 1). [PERSON] 21.08.2006 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №892034; виданий згідно Рішення 22 сесії 4 скликання Буківської сільської ради від 10.11.2004 року; кадастровий номер ділянки 1822080600:02:001:0044; площа 0,1139 га,- цільове призначення - для ведення садівництва; адреса земельної ділянки: [ADDRESS] (а.с. 14-15, том 1). Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 26.09.2019 року та листа ДП «Центр державного земельного кадастру» встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1822080600:02:001:0044 має перетин із земельною ділянкою з кадастровим номером 1822080600:04:000:1155 (а.с. 18-22, том 1). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи, не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі№ 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи ( висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.51 ЦПК України у редакції від 05.12.2017, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. До участі у справі позивачем залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . Позивач не ставила питання про залучення власника земельної ділянки, право власності на яке просить скасувати в якості співвідповідача. При цьому, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, а суд позбавлений можливості залучити таких осіб в якості співвідповідачів. Оскільки позивач заявляє позовні вимоги, в разі задоволення яких [PERSON] може бути позбавлений права власності, то вказана особа мала б бути визначена позивачем співвідповідачем в справі, проте позивачем визначено процесуальний статус вказаної особи як третьої особи, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 10 Земельного кодексу України (в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) до повноваження районних рад у галузі земельних відносин належить підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади. Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до пункту б частини першої статті 81 ЗК України (в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЗК(в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України). У статті 121 ЗК України (в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара. З огляду на це, особа, яка є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для садівництва. Отже, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України. Відповідно до положень частини 6 статті 118 ЗК України (в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. У частині сьомій статті 118 ЗК України (в редакції яка діяла на час отримання розпорядження) зазначено, що відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. З огляду на наведене, слід зазначити, що рішення суб`єкта владних повноважень на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є проміжним рішенням перед отриманням її у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а відтак не породжує наслідків для потенційного власника чи користувача земельної ділянки. Зазначена позиція підтверджується рішенням Верховного суду України від 07.06.2016 року у справі №820/3507/15 відповідно до якого слідує, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, користування. [PERSON] отримав розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 року №408 зі змісту якого вбачається лише перелік та послідовність дій які останньому необхідно було вчинити перед тим як отримати державний акт на право власності на землю. Відповідно до положень ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції яка діяла на дату винесення розпорядження 2005 р.), яка передбачає що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Суд досліджуючи документи які виготовлялись після отримання розпорядження №408 від 12.07.2005 року, а саме кадастровий план землекористування від 2005 року та каталог координат кутів зовнішніх меж земельної ділянки від 2012 року (які є частиною технічної документації із землеустрою від 2005 року на земельну ділянку [PERSON] а.с. 24-25, том 1), які відповідно до показів свідків мають підроблені підписи інженерів-землевпорядників [PERSON] та [PERSON] , вважає, що дані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не доведені належними та допустимими доказами, рішення судів інших інстанцій щодо даних обставин суду не надані. Так в постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач в обґрунтування позовних вимог щодо недійсності розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 р. № 408 посилається на накладення земельних ділянок, проте належними та допустимими доказами вказана обставина не підтверджується, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок експерта, щодо накладення вказаних земельних ділянок. Листи ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 26.09.2019 року та лист ДП «Центр державного земельного кадастру» є неналежними доказами, оскільки в останніх відсутні посилання на первинні документи, на підставі яких здійснено відповідне твердження про накладення земельних ділянок, а також відсутні відомості про те, що особи які складали вказані листи обізнані з питань землевпорядкування та попереджені про кримінальну відповідальність за надання недостовірних відомостей. Таким чином, посилання позивача на те, що розпорядження винесене з порушенням норм законодавства, щодо, процедури землевідводу, та на підставі підробленого кадастрового плану, та який не має затвердженої технічної документації на землю не підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним та скасування розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.07.2005 року №408 щодо видачі [PERSON] державного акта про право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га позивачем не доведені. Суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги позивача про визнання недійсним і скасування державного акта серії ЯА №8933000 від 16.05.2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, виданого [PERSON] , оскільки позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами в чому саме виразилась недійсність вказаного державного акта чи недійсність технічної документації на основі якої вказаний державний акт видавався. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації державного акта серії ЯА № 893000 від 16.05.2006 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га., виданого [PERSON] є похідною вимогою попередньої, в задоволенні якої відмовлено, тому вона також до задоволення не підлягає. Згідно ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, понесені позивачем по справі, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed