Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про захист прав споживачів. На обґрунтування вимог зазначила, що згідно договору оренди від 15.08.2012 року, укладеного між нею та її чоловіком [PERSON], вона є наймачем (орендарем) квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності. Оскільки відповідно до умов договору оренди плату за споживання електроенергії має здійснювати орендар, 15.03.2013року вона звернулася до відповідача в особі Кіровських електричних мереж Красноармійського району електричних мереж з заявою про укладення з нею договору на користування електричною енергією відповідно до вимог п.п.3,7 Правил користування електричною енергією для населення, на що їй було запропоновано надати до енергозбуту Красноармійського РЕМ оригінали необхідних документів, що було зроблено нею 4.04.2013року. Однак при укладанні договору до нього було внесено пункт про необхідність погашення нею заборгованості власника квартири на суму 4106,39грн., до утворення якої вона не має жодного відношення. Тому, будучи не згодною з цим, підписувати договір вона відмовилась і того ж дня звернулась з заявою на ім'я начальника Красноармійського РЕМ про укладення з нею договору і виключення з договору пункту про необхідність погашення заборгованості, а також відкриття на її ім'я нового особового рахунку, проте в цьому їй було відмовлено з посиланням на те, що, уклавши договір оренди на квартиру, вона взяла на себе зобов'язання боржника по сплаті заборгованості за спожиту електроенергію. Вказуючи на те, що договір оренди не передбачає переходу боргових зобов'язань та що сам власник заборгованості перед відповідачем не визнає, позивачка просить суд зобов'язати відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» укласти з нею договір про користування електричною енергією, виключивши з нього пункт про необхідність погашення нею заборгованості власника квартири, та відкрити на її ім'я новий особовий рахунок. Також просить суд зобов'язати відповідача у триденний строк підключити до енергопостачання орендовану нею квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, зазначаючи, що невирішенням дотепер питання підключення квартири до електроенергії вона змушена терпіти незручності, які позбавляють її можливості користуватися квартирою, позивачка вказує на завдання їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди, яку вона оцінює в 5000грн. та просить стягнути з відповідача на її користь. В судове засідання позивачка для дачі особистих пояснень не з'явилася, надавши повноваження на представництво своїх інтересів своєму представнику, який вимоги позивачки підтримав в повному обсягу і суду пояснив, що він є чоловіком позивачки, з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі. До березня 2013року вони з дружиною та донькою проживали за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на підставі права власності, набутого в результаті приватизації квартири. Квартира підключена до мережі електропостачання, яке здійснюється відповідачем. В липні 2012року в зв'язку з наявністю заборгованості, яка виникла через несвоєчасну сплату та сплату ним лише 50% вартості спожитої електроенергії у зв'язку з наявністю в нього, як військовослужбовця, пільги, квартира була відключена від електропостачання та, крім того, без попередження відповідачем було демонтовано прилад обліку, розташований за межами квартири, за яким обраховувалась електроенергія, що споживалась його сім'єю. Дії відповідача та нараховану йому суму боргу він не оскаржував і заборгованість не сплачував. В подальшому з метою відновлення електропостачання в квартирі дружина мала намір сплатити заборгованість, проте він не дав їй це зробити, так як вважав суму спірною. 15.08.2012року з метою підключення квартири до електропостачання між ним, як власником квартири, та дружиною було укладено ніде не зареєстрований договір оренди зазначеного житла, на підставі якого дружина, вже як орендар квартири, 15.03.2013року звернулася до позивача з заявою про укладення з нею договору на користування електроенергією, в зв'язку з чим їй було запропоновано надати відповідачу оригінали необхідних документів. 4.04.2013року, надавши відповідачу необхідні документи, вона відмовилась підписувати договір на постачання електроенергії, оскільки він містив пункт, який передбачав необхідність сплати нею існуючої заборгованості в розмірі 4106,39грн., до утворення якої, як вважає представник, вона не мала жодного відношення. Цього ж дня вона звернулася до начальника Красноармійського РЕМ з проханням виключити з договору пункт, який покладав на неї обов'язок сплатити вказану заборгованість, та відкрити на її ім'я новий особовий рахунок, в чому їй відповіддю від 13.05.2013року було незаконно відмовлено з посиланням на те, що уклавши договір оренди, позивачка погодилася взяти на себе обов'язок чоловіка по сплаті заборгованості, що представник позивача вважав безпідставним, доводячи суду, що сплата послуг з електропостачання, в тому числі і спірної суми боргу, має покладатися лише на нього, як власника квартири, і не може перекладатися на будь-кого іншого. З врахуванням зазначеного просив суд позовні вимоги задовольнити, зобов'язавши відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» укласти з позивачкою договір на користування елекричною енергією, виключивши з нього пункт про необхідність погашення заборгованості та відкрити на неї новий особовий рахунок. Та, окрім того, просив суд зобов'язати відповідача на підставі п.7 Правил користування електричною енергією для населення в триденний строк підключити квартиру [ADDRESS] до електропостачання і стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 5000грн., завдану їй неправомірними діями відповідача. Представник відповідача позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, звертав увагу суду на те, що, заявляючи зазначені вимоги, подружжя [PERSON] має намір уникнути плати за підключення до електропостачання після його припинення в зв'язку з порушенням правил користування електроенергією та сплати заборгованості. Вислухавши позиції сторін, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], власником якої є її чоловік [PERSON], на якого відповідачем відкрито особовий рахунок [NUMBER] на споживання електроенергії, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру 4/4-103, виданим на його ім'я 27.05.1998 року Державним Управлінням житлово-комунального господарства Міністерства вугільної промисловості та даними відповідача про відкриття рахунку (арк.спр.45,39). Згідно довідки з місця проживання, в [ADDRESS] позивачка разом з донькою [PERSON],[INFO], значиться зареєстрованою з 28.08.2001 року (арк.спр.36,44). Дані про дату зняття з реєстрації чоловіка позивачки суду не надані, однак як пояснив в судовому засіданні [PERSON], з жовтня 2013року він зареєстрований та проживає за іншою адресою: [ADDRESS], яка також належить йому на праві приватної власності. На час укладення договору оренди, пояснив представник, вони з позивачкою жили однією сім'єю. З рахунку, відкритого на ім'я чоловіка позивачки, вбачається, що плата за споживання електроенергії вносилася не регулярно та не в повному обсягу, що стало підставою виникнення заборгованості, розмір якої станом на серпень 2012року склав 1221,37грн. (арк.спр.49). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, ані вказану заборгованість, ані суму збитків в розмірі 2885,02грн., нарахованих відповідачем за актом №183018 від 14.03.2013року про самовільне підключенне електроустановки до електромережі шляхом накиду на основний ввід, він не визнає (арк.спр.60,64). 15.08.2012 року між подружжям [PERSON], які складають одну сім'ю, було укладено договір оренди, за яким чоловік позивачки [PERSON] надав їй в строкове оплатне користування для її та доньчиного проживання свою квартиру [ADDRESS] з орендною платою 0,01грн. в місяць (арк.спр.9). Зазначений договір всупереч статті 158 ЖК України у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється, не зареєстрований. Після укладання зазначеного договору позивачка звернулася до відповідача про укладення з нею договору на електропостачання (арк.спр.3). Згідно проекту договору [NUMBER] від 04.04.2013року про користування електроенергією (арк.спр.7-8) позивачка у відповідності з п.18 мала відшкодувати заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 1221,37грн., яка виникла станом на 27.07.2012року, та збитки в сумі 2885,02грн., спричинені енергопостачальнику в результаті порушення Правил користування електроенергією відповідно до акту від 04.03.2013року, погодивши з енергопостачальником графік погашення заборгованості. Проте через наявність вказаного пункту позивачка відмовилась від укладання договору. Як пояснив в судовому засіданні представник, ні дружина, ні він не мають наміру сплачувати заборгованість. Відповідно до положень ст.ст.3, 10, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Правовідносини між постачальниками електричної енергії та споживачами регулюються Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 р. №1357, нормами ст. 714 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV ( далі Закон N 1875-IV) та іншими актами. Відповідно до п.3 зазначених Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з типовим договором про користування електричною енергією, який затверджується Кабінетом Міністрів України чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади. Типову форму договору на споживання електроенергії визначено додатком 2 до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.96 №28 (у редакції постанови НКРЕ від 22.08.02 №928). Статті 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначають загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин між фізичною і юридичною особами відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Частина 1 ст.628 ЦК України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору в ст.ст.6, 627 ЦК України зазначено що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Водночас ч.1 ст.19 Закону N 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Договір від 04.04.2013року про користування електричною енергією, запропонований відповідачем, відповідає змісту Типового договору (додаток 2 до Правил) і не суперечить вимогам законодавства та чинним нормативно-правовим актам. Статтями 20, 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відновлення електропостачання після його відключення здійснюється у відповідності до вимог п. 36 Правил після повної оплати споживачем суми заборгованості, а у разі відсутності у споживача коштів на оплату заборгованості він повинен звернутися до енергопостачальника із заявою про складання графіка погашення заборгованості або відстрочення терміну оплати та надати відповідні довідки, що підтверджують його неплатоспроможність. Однак, як встановлено судом, після припинення електропостачання в липні 2012 року, ані позивачкою, ані її чоловіком цього не було зроблено. Тому суд вважає слушними доводи представника відповідача про те, що укладенням між собою договору оренди та подальшим зверненням до енергопостачальника з заявою про укладення договору на споживання електроенергії з іншим членом сім'ї свідчить про небажання нести цивільно- правову відповідальність. Згідно з ст.160 Житлового Кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Тому доводи представника позивача про те, що позивачка, яка проживала разом з ним як член його сім'ї і нарівні з ним користувалася електроенергією, жодного відношення до заборгованості не має, суд вважає неспроможними і такими, що не грунтуються на законі. Суд також звертає увагу на те, що під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Споживання електричної енергії, відкриття особового рахунку можливе тільки на підставі договору про користування електричною енергією, однак, серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як зобов'язання особи укласти відповідний договір без пропозиції, вираженої у запропонованому проекті договору (в даному випадку шляхом виключення з договору п.18 щодо погашення заборгованості), а тому захист права у спосіб, обраний позивачем, не є належним способом захисту. Засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз зібраних у справі доказів дозволяє суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсягу. Посилання представника позивача на те, що після звернення до суду з цим позовом відповідач за його проханням пред'явив до нього, як власника житла, позов про стягнення збитків та звернувся з вимогами про стягнення заборгованості шляхом винесення судового наказу, який 19.11.2013року за його ж заявою скасовано, не є правовою підставою для зобов'язання відповідача виключити з типового договору про користування електроенергією, який 04.04.2013року відмовилась підписати його дружина, пункт щодо обов'язку погашення заборгованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed