Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каунас» (далі по тексту ТОВ), в якому просить визнати додаткову угоду від 16.04.2015 по договору оренди землі від 08.08.2008, укладену між ТОВ «Каунас» та [PERSON] , недійсною. В обґрунтування позову зазначив, що після смерті матері - [PERSON] , успадкував земельну ділянку площею 4.3603 га з кадастровим номером 3522280800:02:000:0149, яка знаходиться на території Володимирівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області. За життя [PERSON] надала, належну їй земельну ділянку в оренду ТОВ, терміном на десять років. Звернувшись, після закінчення строку договору оренди, до ТОВ з вимогою про повернення земельної ділянки, з`ясував, що наявна додаткова угода від 16.04.2015 до договору оренди землі від 08.08.2008, згідно якої належну [PERSON] земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Каунас» на 20 років з дати підписання додаткової угоди, тобто до 16.04.2035 року, на підставі вказаної угоди, орендар відмовив йому у поверненні земельної ділянки. Крім того, зазначив, що його мати не мала наміру укладати додаткову угоду, тому витребував у ТОВ «Каунас» копію додаткової угоди від 16.04.2015 року до договору оренди землі від 08.08.2008 року, укладеної між ТОВ «Каунас» та [PERSON] . Ознайомившись з копією даної додаткової угоди, з`ясував, що підпис у графі орендодавець в оспорюваній угоді, виконано не його матір`ю, а іншою особою, тобто підпис орендодавця, підроблено. Таким чином, вважає, що додаткова угода від 16.04.2015 до договору оренди землі від 08.08.2008, згідно з якою належна [PERSON] земельна ділянка передана в оренду ТОВ «Каунас» на 20 років з дати підписання додаткової угоди, тобто 16.04.2035 року, не може вважатися дійсною, оскільки особа, дії якої могли породжувати цивільні права та обов`язки, тобто [PERSON] , ніяких дій, спрямованих на породження таких прав та обов`язків, не вчиняла. Ухвалою суду від 24.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю. Оскільки додаткову угоду до договору оренди землі від 08.08.2008, укладену 16.04.2015 між ТОВ «Каунас» та [PERSON] , що є предметом оскарження, підписано особисто [PERSON] . Відповідно, вказану додаткову угоду не може бути визнано недійсною в судовому порядку з підстав, зазначених в позовній заяві. Ухвалою суду від 28.02.2019 у справі призначено почеркознавчу експертизу, підготовче провадження у справі зупинено. 25.06.2019 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 13.06.2019 за №1395/1396/19-27. Ухвалою суду від 26.06.2019 підготовче провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 12.11.2019 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 11.09.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Каунас» про призначення по справі повторної судової почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнав повністю. На обґрунтування своїх доводів, надав пояснення аналогічні поясненням у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників процесу, роз`яснення експерта та дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є рідним сином [PERSON] , померлої [INFO] , якій за життя належала земельна ділянка, кадастровий номер 3522280800:02:000:0149, загальною площею 4,3603 га, розташована на території Володимирівської сільської ради Знам"янського району Кіровоградської області. Крім того, остання за життя, належну їй земельну ділянку надала ТОВ "Каунас" в строкове платне користування, а зокрема [PERSON] як орендодавець передала, а ТОВ "Каунас," як орендар отримав земельну ділянку в строкове, платне користування, терміном на 10 років, земельну ділянку, зі сплатою орендної плати в розмірі не менше 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, судом встановлено, що після смерті матері позивач отримав спадщину, яка складається із земельної ділянки кадастровий номер 3522280800:02:000:0149, загальна площа, якої становить 4,3603 га в межах згідно з планом, що розташована на території Володимирівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення Володимирівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області від 12.03.1999 р. №29, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КР №084467, виданого 23.02.2005 р. Знам`янським районним відділом земельних ресурсів, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №22, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.08.2016 р. за №15896581, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:999499235222 (а.с.8). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка, з кадастровим номером 3522280800:02:000:0149, загальною площею 4.3603 га в межах згідно з планом, розташована на території Володимирівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42287726 від 30.07.2018, зареєстровано державним нотаріусом Знам`янської районної державної нотаріальної контори Гаврилюком П.П., належить позивачу - [PERSON] (а.с.9). З договору оренди землі від 08.08.2008 року, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Каунас» (орендар), який зареєстровано у Знам`янському відділі Державного підприємства «Кіровоградська регіональна філія центру державного земельного кадастру» при Держкомземі України. Про що у книзі реєстрації договорів оренди земель вчинено запис від 08.08.2008, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.08.2008 року, встановлено, що перша надала останньому в строкове платне користування терміном на 10 років зазначену вище земельну ділянку (а.с.12-13). З додаткової угоди від 16.04.2015 року до договору оренди землі від 08.08.2008 року зареєстрованої у Знам`янському МРВ КРФ ДП «УДЗКДУ» 08.08.2008 року, укладеної між [PERSON] та ТОВ «Каунас», встановлено, що сторони домовилися про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки до 16.04.2035 року. За користування об`єктом оренди встановлена орендна плата в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки (а.с.10-11). Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі (далі по тексту Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 14 Закону договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до статті 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Обґрунтовуючи свої вимоги, сторона позивача посилалася на ті обставини, що [PERSON] не мала волевиявлення на укладення додаткової угоди та не підписувала її. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.3,4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З висновку експерта за результатами проведеної за ухвалою суду, судово-почеркознавчої експертизи №1395/1396/19-27 від 13.06.2019, вбачається, що підписи від імені [PERSON] в кожному з трьох примірників додаткової угоди від 16.04.2015 року до договору оренди землі від 08.08.2008, виконано не самою [PERSON] , а іншою особою (а.с.117-119). Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, посилаюсь на те, що останню орендодавець не підписувала, умови її не погоджувала, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, покликаючись до умов додаткової угоди, підписаної невстановленою особою замість орендодавця. Судом повно та достеменно встановлено обставини справи, за якими спірну додаткову угоду орендодавець не підписувала та, відповідно, істотних умов цієї угоди не погоджувала. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, суть спору полягає у поверненні позивачу земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки». Судом встановлено, що згідно висновком експертизи №1395/1396/19-27 від 13.06.2019, проведеної Кропивницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України, підписи від імені [PERSON] в додатковій угоді від 16.12.2014 року до договору оренди землі від 08.08.2008, виконано не самою [PERSON] , а іншою особою. За таких обставин, додаткова угода від 16.04.2015 до договору оренди землі від 08.08.2008 року є неукладеною і не може визнаватися недійсною. Тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. На підставі ст.ст.13,14,16 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998 року №161-ХІV, із змінами та доповненнями, ст.ст.203, 207, 215 ЦК України,

Outcome: dismissed