Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

ІІ. Описова частина ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача: - завдану тяжким злочином моральну шкоду у розмірі 3 000 000,00 (три мільйона) грн.; - щомісячне довічне утримання у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 1769,00 (одну тисячу сімсот шістдесят дев`ять) грн. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, цим вироком йому призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КПК України. Внаслідок злочину, вчиненого [PERSON] загинув [PERSON] - син позивача. Через загибель сина позивач зазнав моральних страждань, які оцінює у 3 000 000,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути на його користь щомісячне грошове утримання у зв`язку із втратою годувальника, оскільки постійно мешкав однією сім`єю із загиблим сином та має права на таке відшкодування шкоди. Відповідач позовні вимоги визнав частково. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди. Крім того, зауважив, що моральна шкода [PERSON] була відшкодована. Відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ СК «Арсенал страхування», відповідно шкоду завдану внаслідок ДТП відшкодував страховик. А саме: шкоду у розмірі 194 404,00 грн., яка складається з відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання. Водночас відповідач зазначив, що він добровільно відшкодував позивачеві шкоду у розмірі 80 500,00 грн. Крім того, відповідач має на утриманні дружину з інвалідністю 2 групи, у нього [INFO] народилася дитина і він визнає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року відкрито провадження за вказаним позовом і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 01.09.2021 року було закрите підготовче провадження, до участі у справі були залучені треті особи, які за життя потерпілого могли розраховувати на утримання від нього: [PERSON] , [INFO] - мати потерпілого та [PERSON] - колишню дружину потерпілого, яка діє в інтересах дитини потерпілого [PERSON] [INFO] , справу було призначення до судового розгляду по суті. Треті особи, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися. ІІІ. Мотивувальна частина ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року встановлено, що 17 листопада 2018 року, приблизно о 23 годині 55 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Лермонтова, в напрямку вул. Гагаріна, зі швидкістю не менше 60 км/год, що перевищує максимально дозволену у населеному пункті. В цей же час, в районі опори ЛЕП №49, зліва направо по ходу руху автомобіля «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] проїзну частину пр. Соборного перетинав пішохід [PERSON] . Під час руху, в районі опори ЛЕП №49, водій [PERSON] , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода [PERSON] та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на нього, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких: п. 12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 12.4. - у населений пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; п. 12.9 б) - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7 цих Правил. Порушення водієм [PERSON] вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно - транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №9-869 від 27.12.2018 року, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Внаслідок порушення вказаних пунктів дорожнього руху водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Nіssan Note 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] . В результаті даної ДТП пішохід [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Цим вироком [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, цим вироком йому призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КПК України. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року залишено без змін, вирок набрав законної сили 25.06.2020 року. Постановою Верховного суду, від 26.01.2021 року вирок залишено без змін. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , була застрахована у ПрАТ СК «Арсенал страхування», на підставі полісу №АК/3771057, на підставі заяви та наданих документів [PERSON] було виплачено страхове відшкодування у розмірі 15 700,00 грн. а за наслідками цього ДТП загалом виплачено відшкодування у розмірі 178 704,00 грн. На час розгляду справи виплачена допомога на поховання у розмірі 20 000,00 грн. (ці обставини визнаються сторонами). Як пояснив у судовому засіданні позивач, отримане від страховика ПрАТ СК «Арсенал страхування» страхове відшкодування він добровільно передав неповнолітній донці померлого сина [PERSON] , [INFO] . При цьому позивачем від відповідача отримано добровільне відшкодування шкоди у розмірі 80 500,00 грн. Позивач пояснив, що на момент смерті його померлий син [PERSON] працював неофіційно, періодично їздив на заробітки за кордон на декілька місяців, його середньомісячний дохід у переведенні у національну валюту складав приблизно 30 000,00 грн., частину якого у 10 000,00 грн. він віддавав батькам у якості матеріальної допомоги, також померлий добровільно платив аліменти на неповнолітню дитину, проте позивачем належних доказів цих стверджень суду не надано. Також позивач пояснив, що він також працюючи неофіційно за кордоном, у період з 2013 року по 2017 рік заробляв від 15 000,00 грн. до 20 000,00 грн. додатково до офіційного заробітку та пенсії, неофіційно працює з 2017 року по цей час та має крім пенсії додатково заробіток від 6 000,00 грн. до 7 000,00 грн. Позивач розпорядився сумою страхового відшкодування на користь онуки, крім того, продовжує їй допомагати зокрема і з коштів отриманих у якості відшкодування моральної шкоди. Посилається на те, що гроші йому потрібні на достойне утримання родини, зокрема непрацездатної дружини та на допомогу неповнолітній дитині померлого сина, старшій донці та іншим членам родини. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] є пенсіонером, йому призначена пенсія за вислугою років, станом на 2018 рік у розмірі 1497,00 грн. [PERSON] , 1959 року народження, отримує пенсію по інвалідності, згідно довідки №923020161194 від 05.04.2019 у розмірі 2702,00 грн. Враховуючи, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, судом встановлено, що на момент смерті право на утримання від потерпілого мали: його непрацездатна мати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] яка мала право на аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] . НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД У своїх висновках суд спирався на положення ч. 1 ст. 4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України, згідно якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 81 ЦПК України, яка унормовує обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 82 ЦПК України, в контексті того, що вирок суду в кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Ст. 23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч. 1 ст. 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. І ст.1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України): «Уразі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були і його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студент до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд, дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років,- 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті". Ст.ст. 35, 36, 38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка містить перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди їх ознаки та правові підстави відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 38 Закону «Про пенсійне забезпечення». Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. ОЦІНКА СУДУ Згідно правового змісту статей 23 та 1167 ЦК України моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із втратою сина, може бути відшкодована позивачеві у грошах. Розмір такого відшкодування визначається судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом також враховуються роз`яснення п. 3 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у частині того, що саме підлягає обов`язковому доказуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди. Як було встановлено судом, відповідач визнаний винним судовим рішенням, вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2019 року, його засуджено до кримінального покарання, тобто питання його вини та її ступеню не вирішуються та вважаються встановленими. Відтак у відповідача виник обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої злочином. Сторони визнали, що відповідач добровільно відшкодував позивачеві шкоду у розмірі 80 500,00 грн. Крім того, позивачу [PERSON] у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком було виплачено страхове відшкодування у розмірі 178 704,00 грн. та витрати на поховання у розмірі 20 700,00 грн. Той факт, що він не скористався сумою страхового відшкодування віддавши її своїй онуці - донці померлого чина, не є підставою для задоволення його вимог про стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі. Зокрема слід зауважити, що позивачем не наведено розрахунку суми шкоди у 3 000 000,00 грн., доказів спричинення немайнової шкоди у такому розмірі не надано. З урахуванням встановленого, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 3 000 000,00 грн. є значно завищеним та не обґрунтованим. Водночас суд враховує той факт, що позивачу дійсно були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок смерті сина погіршила якість його життя, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, вплинула на нього негативно, ці обставини є загальновідомими та не підлягають доказуванню. Відтак суд вважає, що відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень є достатнім для компенсації моральних втрат позивача. Вирішуючи питання стягнення довічного грошового утримання суд виходить по-перше з правового змісту ч. І ст. 1200 Цивільного кодексу України, у відповідності до якої, позивач має довести суду, що саме він має право на довічне утримання у разі смерті сина, що він є тією особо, яку закон відносить до утриманців. При чому за положеннями ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються ті особи, які одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Що є умовою призначення державної пенсії у зв`язку із втратою годувальника прописано у статті 38 Закону «Про пенсійне забезпечення», отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні померлого, або які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання. Суд виходить з того, що цими нормами права передбачено, що утриманцем є особа, яка не має власного джерела доходу, а позивач не довів суду, що він існував лише за рахунок коштів свого сина. Позивач сам пояснив, що крім пенсії мав інші джерела доходу, працюючи офіційно і неофіційно. Згідно роз`ясненням у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Позивач не надав суду доказів того, що його син [PERSON] мав заробіток або будь який інший дохід. В постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17 Верховний Суд звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Верховний Суд роз`яснив, що за змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпіла народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Позивачем не надано суду доказів того, що його доходи за вказаний період не перевищували прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не надано доказів, про те, що він звертався за призначенням пенсії по втраті годувальника. Водночас важливим є те, що факт перебування особи на утриманні у померлого може встановлюватися органом, що призначає пенсію (Пенсійним фондом України) або рішенням суду щодо встановлення такого юридичного факту. Таким чином, позивачем жодними належними доказами не доведено перебування на утриманні [PERSON] та надання ним позивачеві матеріальної допомоги, яка б була основним і постійним джерелом існування позивача та мала стабільних характер. Зазначені обставини на переконання суду свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника. Слід зауважити також, що утримання у зв`язку із втрати годувальника носить індивідуальний характер та пов`язано виключно з особою утриманця, має бути джерелом його існування, а позивач напрочуд звертаючись до суду із позовом, прагнучи відшкодування шкоди та призначення йому утримання стверджує, що діє не тільки у своїх інтересах, а в інтересах дружини з інвалідністю, доньки померлого сина, інших малозабезпечених членів родини. Проте доказів того, що він на законних підставах представляє інтереси інших осіб суду не надані та вимоги від їх імені не заявлені. Особи, які вважають, що мали право на утримання померлого можуть самостійно звернутися до суду із відповідним позовом. За такого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 500,00 грн.

Outcome: partial