Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], з ним, як батьком, за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи вимоги тим, що він з відповідачкою є колишнім подружжям, від шлюбу мають сина [PERSON]. З червня 2015 року вони проживають порізно, за різними адресами, відповідачка - мама [PERSON], не спроможна матеріально забезпечувати дитину, надавати йому достатній та всебічний розвиток, створювати належні житлові умови. Він не довіряє колишній дружині у вихованні сина, вважає її поведінку аморальною, вона зловживає алкоголем. З червня 2014 року відповідачка у добровільному порядку залишити спільне місце проживання сім»ї й переїхала жити до іншого житла, яке орендує, при цьому залишила сина з ним, й з цього часу не спілкуються з дитиною; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його життя, не забезпечує матеріально, й рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання дитини не виконує, свідомо не приймає участі у його вихованні та утриманні. Наразі він одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Відповідачка не має постійного місця роботи, стабільного заробітку (доходу), власного житла, дитина протягом понад року проживає з ним за вказаною адресою, тому, на його думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини є підстави визначити місце проживання з саме ним, як батьком, який з червня 2014 року одноособово піклується про дитину. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 26 травня 2014 року (а.с.25), позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у цілому: визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 15 червня 2015 року (а.с.22), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Шевченко Н.В., діюча на підставі довіреності від 12 січня 2015 року (а.с.97), в судовому засіданні позов підтримала й просила прийняти рішення з урахуванням Висновку Органу опіки й піклування № 101-9831/03 від 02 жовтня 2015 року про визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.94-95). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, свідчення свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони - є колишнім подружжям; у шлюбі перебували з 26 червня 2007 року (а.с.4), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року, розірвано (а.с.5-7). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.9), дитина має позитивний стан здоров»я, наразі навчається в спеціалізованій школі № 89 Печерського району м. Києва, є учнем першого класу. Як зазначили сторони в судовому засіданні, на перший дзвоник сина привів лише його батько, мама дитини не з»явилась, пояснюючи тим, що не хотіла психологічно травмувати дитину, при цьому їй відомо, де син навчається. Щоденно в школу його приводить батько, а забирає - няня. Хлопчик щоденно доглянутий, охайний. Батько завжди цікавиться досягненнями сина, відвідує батьківські збори. За період навчання дитини мати жодного разу у школі не з»являлася та не цікавилася навчанням сина (а.с.85, 86). Сторони разом з сином зареєстровані за єдиною адресою: [ADDRESS] (а.с.12), проте з червня 2014 року проживають порізно, за різними адресами: позивач з сином за вказаною адресою, а відповідачка - орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.92, 104). Після розірвання шлюбу у сторін виникли неприязні відносини, що ставало підставою для сімейних конфліктів та, за їх наслідками - звернення до правовоохоронних органів, й залишення відповідачкою спільного житла з червня 2014 року. Свідок, допитана в ході розгляду справи [PERSON], яка є конс»єржом будинку, вказала, що сім»ю знає з 2010 року як позитивну, але з 2013 року декілька разів бачила відповідачку у нетверезому стані; з червня 2014 року дитину з відповідачкою не бачила; знає, що з даного часу дитиною займається лише батько дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Згідно проведеного Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача та дитини від 15 липня 2015 року (а.с.96), встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], трикімнатна, має зразкові житлові умови, дитині відведено окрему ізольовану кімнату, яку облаштовано сучасними меблями, враховані його потреби, вік та стать; стосунки в сім»ї доброзичливі, для дитини створені всі належні умови; в квартирі проживають дві особи - позивач з сином. Позитивний висновок складений за наслідками проведення Службою у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання відповідачки від 01 липня 2015 року. Так, квартира, яку орендує [PERSON], двокімнатна з усіма побутовими зручностями, омебльована, для дитини створені всі необхідну умови - виділена окрема кімната з меблями та іграшками (а.с. 104). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року (а.с.10-11), яке набуло чинності, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2015 року, й до повноліття дитини, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дане рішення [PERSON] не виконується (а.с.136). З червня 2014 року відповідачка у добровільному порядку залишити спільне місце проживання сім»ї й переїхала жити до іншого житла, яке орендує, при цьому залишила сина з позивачем, й з цього часу не спілкуються з дитиною; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його життя, не забезпечує матеріально, й рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання дитини не виконує, тобто свідомо не приймає участі у його вихованні та утриманні, що нею не спростовується. Наразі позивач одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування тощо. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язань по вихованню дитини, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Посилання відповідачки на той факт, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою з червня 2014 року, внаслідок чого вона позбавлена можливості бачитися з дитиною, є необґрунтованим, оскільки остання мала змогу бачитися з сином в дитячому садочку, а наразі - й в школі, належним чином виконувати рішення суду про стягнення з неї аліментів, тим самим приймати участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини, проте цього не робить, що нею не спростовується. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов»язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов»язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов»язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір»ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітній [PERSON] на час розгляду справи має повних сім років. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дитини, проявляють турботу до нього, проте з червня 2014 року повноцінно виконує батьківські обов»язки щодо його утримання та виховання лише батько дитини. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, ч.1 ст.161 СК України, те, що з червня 2014 року позивач одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а мама дитини сомоусунувалася від вказаних обов»язків, при цьому, не має постійного місця проживання, офіційно згідно трудового договору прийнята на роботу лише з 19 листопада 2015 року (а.с.105), вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON] з батьком. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 157, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved