Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 175 від 10.04.2007 року та звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування свого позову посилається на те, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі керуючого філії - Бучацьким відділенням ВАТ «Державний ощадний банк України» 6354 та [PERSON] укладено 10 квітня 2007 року договір про іпотечний кредит № 175, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 131 000 грн. на строк 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 09 квітня 2027 року, на придбання квартири, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15,3 річних в порядку визначеному договором. Цього ж дня було укладено з відповідачем [PERSON] договір поруки №297, за яким відповідач [PERSON] зобов`язалася відповідати за виконання боржником [PERSON] умов договору. Також, 12 квітня 2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Бучацько районного нотаріального округу Максимович JI.B. та зареєстровано за № 822. Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 47,6 кв. м, житлова площа - 37,5 кв. м. зі всіма невід`ємними її приналежностями, що стане власністю іпотекодавця та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на 14.07.2020 року має заборгованість у загальній сумі 57541,61 грн. з яких: 50617,33 грн. - заборгованість по основному боргу; 3530,13 грн. - заборгованість по процентах; 1770,44 грн. - заборгованість по пені; 1302,26 грн. - загальна сума втрат від інфляції; 501,45 грн. - загальна сума 3 % річних. У зв`язку з чим позивач просив суд винести рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором та звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Просив його задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, просили застосувати строки позовної давності, оскільки як вбачається з розрахунку перша сума прострочки виникла 01.02.2012 року і банком цю та інші суми заявлено до стягнення з пропущенням строку позовної давності. Відтак загальна сума щомісячних платежів, які заявлені до стягнення за межами строку позовної давності складає 7980,26 грн., оскільки до стягнення підлягають лише суми в межах трьохрічного строку з серпня 2017 року. Також, до вимоги про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути задоволена, оскільки не має порядку реалізації предмету іпотеки і вартості майна. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно розділу 1 договору про іпотечний кредит №175 від 10.04.2007 року з додатками до нього, банк ВАТ «Державний ощадний банк України» зобов`язується надати позичальнику [PERSON] на умовах цього договору кредит у сумі 131000 гривень, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути у передбачені цим договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,3 % річних на умовах та в строки, визначені цим договором, кредит надається на двадцять років з терміном остаточного повернення не пізніше 09.04.2027 року. 26 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, якою змінено п.1.1.1. Кредитного договору № 175 від 10 квітня 2007 року. У даній угоді навпроти прізвища [PERSON] міститься підпис. Згідно п.1.5 Договору, позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту рівними частинами у сумі 545,83 грн. та сплату нарахованих відсотків шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 26.04.2007 року на відповідні рахунки позивальника, відкритих у філії - Бучацьке відділення ВАТ «Ощадбанк» № 6354. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 09 квітня 2027 року. Відповідно до п. 4.3.1 - 4.3.4 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим Договором, повернути кредит в сумі 131000 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди встановлені цим договором, а у випадку невиконання, неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору сплатити штраф санкції, у строк та на умовах, що визначені Договором. Відповідно до п. 4.3.3 Кредитного договору сторони погодили, що у разі порушення умов Договору та/або Іпотечного договору позичальник достроково зобов`язався повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій. Відповідно до договору поруки №297 від 10.04.2007 року поручитель - [PERSON] зобов`язується перед кредитором - ВАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно з боржником - [PERSON] , за виконання в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором № 175 від 10.04.2007року, у тому числі що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору. 12 квітня 2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Бучацько районного нотаріального округу Максимович JI.B. та зареєстровано за № 822. Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання , що випливає з договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 47,6 кв. м, житлова площа - 37,5 кв. м. зі всіма невід`ємними її принадлежностями, що стане власністю іпотекодавця та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором №175 від 10.04.2007 року станом на 14.07.2020 року складає всього 57541,61 грн. з яких: 50617,33 грн. - заборгованість по основному боргу; 3530,13 грн. - заборгованість по процентах; 1770,44 грн. - заборгованість по пені; 1302,26 грн. - загальна сума втрат від інфляції; 501,45 грн. - загальна сума 3 % річних. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, та згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну відповідальність). Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо заяви відповідача та його представника про застосування строків позовної давності до частини вимог, які заявлені із пропущенням строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 30 числа кожного місяця впродовж строку кредитування 20 років, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Виходячи зі змісту ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново.Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Встановлено, що АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2020 року шляхом направлення позовної заяви поштою Тернопільським обласним управлінням АТ «Ощадбанк», розташованим у м.Тернопіль. Згідно умов кредитного договору від 10 квітня 2007 року, позичальник взяв на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів та оплаті процентів щомісячно в розмірі 545,83 грн. З представленого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом, в межах строку дії договору, відповідач здійснив в розмірі 295,45 грн. 25.02.2019 року, а останнє погашення прострочених процентів відбулося 04.03.2020 року в розмірі 695,33 грн Зважаючи на те, що кредитний договір мав строк дії до 09 квітня 2027 року, а до суду банк звернувся у липня 2020 року, суд вважає, що АТ «Ощадбанк» не пропустило строки позовної давності, оскільки вчинення боржником дій по погашенню кредитної заборгованості свідчить про переривання строків позовної давності. Посилання відповідача на те, що строки позовної давності за вимогами банку повинні відраховуватися з 01.02.2012 року, з моменту коли виникла перша сума прострочки, а до стягнення підлягають лише суми в межах трьохрічного строку з серпня 2017 року, є безпідставними, оскільки з цього часу виникла прострочена заборгованість по кредиту, що дало підстави банку для звернення до суду з вимогами про стягнення грошових сум на підставі ст.625 ЦК України у вигляді інфляції та трьох процентів річних. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають солідарну заборгованість за наданим кредитом перед позивачем АТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №175 від 10.04.2007 року станом на 14.07.2020 року у загальній сумі 57541,61 грн., що підтверджується дослідженими матеріалами справи. Також, судом критично оцінюються посилання відповідача на введення в Україні карантинних обмежень, як на поважну причину не сплати заборгованості перед банком, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що його дохід обмежений дією будь-яких непереборних обставин, зокрема карантину. Щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд зазначає наступне. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом Сторони в іпотечному договорі можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (статті 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Судом встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі, передбачений частиною третьоюстатті 36 Закону спосіб задоволення вимог іпотекодержателя - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі (пункт 6.6 договору). З огляду на наведене щодо застосування приписів статей 35, 36, 38 і 39 Закону, ураховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), які встановили у ньому іпотечне застереження, реалізувавши принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року справа № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 20177 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Крім того, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст.39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ст.265 ЦПК. Зокрема, у ній в обов`язковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно п.6 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаєтьсяпочаткова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. 27 травня 2015 року Верховний Суд України про розгляді справи за №6-61цс/15 виклав правову позицію, щодо потреби визначення вартості об`єкта іпотеки в грошовому виразі при зверненні стягнення на вказаний об`єкт: "Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38,39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Дана правова позиція викладена і при розгляді Верховним Судом України справ 7 та 21 жовтня 2015 року (Справи за №6-1935цс/15 та №6-1561цс/15). Відповідно до ч.6 ст.5 Закону «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобов`язана за змістом ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Позивач в судовому засіданні не надав суду доказів щодо початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні, яка визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» слід стягнути в рівних частках понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: dismissed