Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до ДП «Моквинторф», ДП «Рівнеторф» про внесення змін у наказ підстав про звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів стягнених по виконавчому листу та відшкодування витрат на правовому допомогу звернулась [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві, уточнили позовні вимоги та просять суд визнати ті факти, що не було виконано рішення апеляційного суду з вини в.о. директора ДП «Рівнеторф» [PERSON] та юриста і начальника відділу кадрів в одній особі [PERSON] та не отримання коштів позивач по вині головного бухгалтера підприємства [PERSON]; звільнити позивача з роботи наказом у зв'язку з виходом на пенсію; нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року в сумі 172 757,96 грн. з урахуванням індексації в сумі 8 620,51 грн. та 3-х процентів річних в сумі 3 666,51 грн.; нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 84 дні невикористаної відпустки в сумі 23 348,64 грн.; нарахувати та виплатити позивачу грошовому допомогу при виході на пенсію в сумі 20 000,00 грн. згідно умов матеріального забезпечення на підставі контракту; нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні в сумі 3040,00 грн. згідно колективного договору; повернути позивачу 24 055,87 грн. нарахованих 29 вересня 2014 року, що незаконно були стягнуті ніби на виплату по виконавчому листі ВС ВДВС Рівненського управління юстиції; стягнути з ДП «Рівнеторф» на користь позивача 2 610,00 грн. згідно рішення апеляційного суду від 15 травня 2013 року; стягнути з ДП «Рівнеторф» на користь позивача 2 500,00 грн. понесених витрат по оплаті правової допомоги та покласти на відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник відповідача ДП «Рівнеторф» Климюк В.В. заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. В судовому засіданні представник відповідача ДП «Рівнеторф» Ткачук О.П. заявлені позовні вимоги позивача визнала повністю та не заперечила проти їх задоволення. В судовому засіданні представник ДП «Моквинторф» заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, не приймаючи до уваги, що в судовому засіданні представник відповідача ДП «Рівнеторф» Ткачук О.П. заявлені позовні вимоги позивача визнала повністю та не заперечила проти їх задоволення, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді директора ДП «Моквинторф» ДП «Рівнеторф» відповідно до контракту, укладеного між нею та ДП Рівнеторф на термін з 04 лютого 2011 року по 04 лютого 2012 року. Наказом директора ДП «Рівнеторф» від 03 лютого 2012 року № 4-к «Про звільнення» [PERSON] була звільнена з посади директора ДВ «Моквинторф» з 03 лютого 2012 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту відповідно до п.2 ч.1ст.36 КЗпП України. Не погодившись з даним наказом позивач [PERSON] його оскаржила до Рівненського міського суду. Рішенням Рівненського міського суду від 18 лютого 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Рівнеторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Позивач [PERSON] скористалась своїм правом та подала апеляційну скаргу на Рішенням Рівненського міського суду від 18 лютого 2013 року. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 лютого 2013 року скасовано. Позов [PERSON] до Державного підприємства «Рівнеторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Визнано наказ директора ДП «Рівнеторф» №4-к «Про звільнення» від 3 лютого 2012 року незаконним. Вважати [PERSON] звільнену з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року. Стягнуто з Державного підприємства «Рівнеторф» на користь [PERSON] 1000 (одну) тисячу грн. моральної шкоди та 1610 (одну тисячу шістсот десять) грн. понесених витрат по оплаті правової допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили і має приюдиційне значення для вирішення даної справи. Статтею 16 ЦК України встановлено,що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;відшкодування моральної (немайнової)шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономномної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів однією з вимог є визнання фактів, а саме, що не було виконано рішення апеляційного суду з вини в.о. директора ДП «Рівнеторф» [PERSON] та юриста і начальника відділу кадрів в одній особі [PERSON] та не отримала вона кошти по вині головного бухгалтера підприємства [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Про те такі вимоги позивача, про встановлення вище зазначених фактів, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. На переконання суду, у даному випадку зацікавлена особа могла заявляти ті вимоги, які відповідають установленим законом можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, наприклад, пред'явити позов про визнання незаконними дій чи бездіяльності посадових і службових осіб, тощо. Тому з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні її позовної вимоги про визнання фактів. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року було встановлено, що [PERSON] вважається звільненою з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року. Вказане рішення набрало законної сили. Оскільки обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тому позовна вимога позивача про звільнення її з роботи наказом у зв'язку з виходом на пенсію не може доказуватись в даному провадженні, оскільки дана обставина вже встановлена судом, тому з цих підстав в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Так як позивач звільнена з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року, а не в зв'язку з виходом на пенсію позовна вимога позивача про нарахування та виплатити їй грошової допомогу при виході на пенсію в сумі 20 000,00 грн. теж не підлягає до задоволення. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року було встановлено, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ДП «Рівнеторф» задоволенню не підлягають. Оскільки відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства, провадяться за рахунок коштів підприємства. [PERSON] виконувала функції керівника Дочірнього підприємства «Моквинторф», який має статус юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Таким чином, виплату середнього заробітку за час прогулу позивачу повинно проводити Дочірнє підприємство «Моквинторф» за рахунок коштів (доходу) підприємства, отриманих в результаті господарської діяльності. Однак такі позовні вимоги позивачка до ДП «Моквинторф» не заявляла, стороною в справі останнє участі не приймало. Враховуючи викладене та те, що рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року було встановлено, що належним відповідачем у даній справі має бути ДП «Моквинторф», тому суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги до ДП «Рівнеторф» є безпідставними, тому у їх задоволенні слід відмовити, а заявлені вимоги до ДП «Моквинторф» підлягають до частково задоволення. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 вищезазначеного Порядку). Позивачем надано суду розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Період затримки розрахунку складає з моменту звільнення з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року 172 757,96 грн. з урахуванням індексації в сумі 8 620,51 грн. та 3-х процентів річних в сумі 3 666,51 грн. Компенсація за 84 дні невикористаної відпустки становить 23 348,64 грн. Грошова допомога при звільненні згідно колективного договору становить 3040,00 грн. Оскільки представником відповідача наданий розрахунок позивачем належними та допустимими доказами не спростований, тому суд даний розрахунок приймає до уваги і вважає, що він проведений відповідно до діючого законодавства. З огляду на вищевказане, враховуючи положення Постанови Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на те, що з позивачем проводився розрахунок торфопродукцією є безпідставним та не ґрунтується на законі. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст.ст.84,88 ЦПК України, ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені витрати на оплату правової допомоги адвоката. [PERSON] просить суд стягнути з ДП «Моквинторф» понесені нею витрати в сумі 2500 грн. по оплаті правової допомоги. Однак при цьому не надає суду будь-яких письмових доказів про понесені нею витрати на правову допомогу, тому в цій частині в задоволені позову слід відмовити. Позовна вимоги позивача про стягнення з ДП «Рівнеторф» на її користь 2610 грн. згідно рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року, не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року стягнуто з Державного підприємства «Рівнеторф» на користь [PERSON] 1000 (одну) тисячу грн. моральної шкоди та 1610 (одну тисячу шістсот десять) грн. понесених витрат по оплаті правової допомоги, отже позивач не може знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, тому в задоволені позову позивачу в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved