Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

В січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.10.2014 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі № 804/1993/14 визнано протиправними дії відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо направлення на примусове виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення від 07.06.2013 року Серія АЕ № 375556; визнано протиправними дії Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови ВП № 39493961 від 21.08.2013 року про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 120 грн.; визнано протиправною та скасовано постанову ВП № 39493961 від 21.08.2013 року Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення з [PERSON] виконавчого збору в розмірі 120 грн. Незаконними діями відповідачів позивачу була заподіяна матеріальна шкода, яка полягає в наступному. Для отримання правової допомоги позивач звернувся до адвоката та сплатив йому 4000 грн. Звертаючись до адміністративного суду, позивач сплачував судовий збір у розмірі 73,08 грн., та судовий збір у розмірі 36,54 грн. при зверненні до суду апеляційної інстанції, загалом 109,62 грн. З метою відшкодування цієї шкоди позивач знову звернувся за правовою допомогою і сплатив адвокату 4000 грн. Заподіяна позивачу моральна шкода полягає в тому, що він з 16.12.2013 року намагається відновити свої порушені права. Численні відвідування службових приміщень відповідача-2, які він вимушений був робити внаслідок протиправних дій відповідача-3, потягли безглузду втрату особистого часу. Поведінка працівників державної виконавчої служби була відверто хамською, принизливою. Позивач змушений був витрачати свій особистий час на написання скарг, збирання доказів, відвідування адвоката, складання документів. У зв'язку з цим у позивача зривалися життєві плани, він був змушений нервувати, вимушений був неодноразово звертатися за допомогою до лікарів. У нього почав підвищуватися тиск, з'явилася аритмія, сон став неспокійним, була постійна роздратованість. Як наслідок у позивача зіпсувалися стосунки у родині та з друзями. У позивача виникла зневіра в державні органи України. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 8000 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з держави Україна шляхом списання Управлінням Державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська з Єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду, завдану незаконними діями Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, у сумі 8109,62 грн. Стягнути з держави Україна шляхом списання Управлінням Державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська з Єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, завдану незаконними діями Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, у сумі 8000 грн. В подальшому, заявою від 20.10.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, та зазначив, що внаслідок підвищення рівня інфляції в країні та з урахуванням середнього індексу інфляції станом на 22.10.2015 року - 1,413, матеріальна шкода збільшилась на 3349,27 грн. і складає 11458,89 грн., моральна шкода збільшилась на 3304,00 грн. і складає 11304,00 грн. (а.с. 172-175). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач Управління державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська надав суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що позов не містить вимог до Управління державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська. Крім того, згідно з Бюджетним кодексом України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Необгрунтованими є вимоги про списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, оскільки відшкодування шкоди здійснюється з державного бюджету України в межах бюджетних призначень за бюджетною програмою КПКВ 3504030. Матеріали справи не містять доказів щодо сплати коштів згідно договору з адвокатом та квитанцій судового збору. Позивачем не надано доказів на підтвердження моральної шкоди та розрахунку її розміру. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 12 грудня 2016 року позивач надав клопотання про заміну відповідача-3 Відділ державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в зв'язку з його ліквідацією на його правонаступника - Дніпропетровський міський відділ Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 12.12.2017 року клопотання позивача задоволено, відповідача-3 Відділ державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області замінено в зв'язку з його ліквідацією на Дніпропетровський міський відділ Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області. Під час розгляду справи на підставі Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо децентралізації) відповідачам Управління державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська та Бабушкінському відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції були змінені назви на Управління державної казначейської служби України в Шевченківському районі м. Дніпропетровська, Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідач Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області надав суду письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнав. Зазначив, що ГУНП в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем у справі, так як позивач вимог до нього не заявляє. Зазначає також, що ГУНП в Дніпропетровській області не є правонаступником Відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. В подальшому позивач звернувся з клопотання про заміну відповідача Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області на належного відповідача - державу України в особі Міністерства внутрішніх справ України. Ухвалою суду від 01.02.2017 року клопотання позивача задоволено, відповідача-3 Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області замінено на державу України в особі Міністерства внутрішніх справ України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. 07 червня 2013 року Відділом державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області прийнято постанову Серія АЕ 1 №375556 про накладення на [PERSON] штрафу у розмірі 600 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За результатами оскарження позивачем вищезазначеної постанови у судовому порядку постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Позивачем 26 липня 2013 року було сплачено штраф у розмірі 600 гривень. Відповідачем-2 постанову Серія АЕ 1 №375556 від 07 червня 2013 року було направлено для примусового виконання 09 липня 2013 року. 14 серпня 2013 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції прийнято постанову ВП №39493961 про відкриття виконавчого провадження. Позивачу вказаною постановою встановлено строк добровільного виконання до 21 серпня 2013 року. 21 серпня 2013 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції прийнято постанову ВП№39493961 про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 120 гривень. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 року у справі № 804/1993/14 визнано протиправними дії відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо направлення на примусове виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення від 07.06.2013 року Серія АЕ № 375556; визнано протиправними дії Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови ВП № 39493961 від 21.08.2013 року про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 120 грн.; визнано протиправною та скасовано постанову ВП № 39493961 від 21.08.2013 року Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про стягнення з [PERSON] виконавчого збору в розмірі 120 грн. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач просить стягнути на його користь судовий збір у розмірі 73,08 грн., сплачений при подачі позову до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання незаконними дій Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Відділу державної автомобільної інспекції Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, та судовий збір у розмірі 36,54 грн. при подачі апеляційної скарги у зазначеній справі до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, загалом 109,62 грн. Позивач просить також стягнути 8000 грн., сплачених ним за надання правової допомоги в Дніпропетровському окружному адміністративному суді та Дніпропетровському апеляційному адміністративному суді. В якості доказу надав Додаток № 1 до договору з адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги по адміністративній справі від 10.01.2014 року та квитанцію від 10.01.2014 року про сплату 2000 грн.; Додаток № 1 до договору з адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги в Дніпропетровському апеляційному адміністративному суді по адміністративній справі від 12.10.2014 року та квитанцію від 12.10.2014 року про сплату 2000 грн. Також надав Додаток № 1 до договору з адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги по цивільній справі в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська від 22.12.2014 року та квитанцію від 22.12.2014 року про сплату 4000 грн. Вбачається, що під завданою шкодою службовою особою при здійсненні своїх повноважень в розумінні позивача визначено судові витрати, а саме: судовий збір, а також оплату послуг адвоката за складання документів та представництво інтересів у суді, що не може вважатися в розумінні ст.ст. 22 та 1166 ЦК України саме завданою шкодою. Згідно ч. 1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 98 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що судовий збір та витрати на правову допомогу не є шкодою в розумінні ст. 1174 ЦК України, а законом встановлений інший порядок їх стягнення. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з вищенаведеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди. Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Рішенням суду, що набрало чинності, встановлено неправомірні дії відповідача-3 щодо направлення на примусове виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача та неправомірні дії відповідача-2 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 120 грн. Разом з цим, позивачем не надано доказів щодо погіршення його здоров'я внаслідок неправомірних дій відповідачів, неодноразового звернення за лікарською допомогою, хамської та принизливої поведінки працівників відповідача тощо. З урахуванням наведеного, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу в сумі 8000,00 грн. завищений ним, і з Держави України в особі Управління державної казначейської служби України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку підлягає стягненню на користь позивача, моральна шкода в сумі 1000,00 грн. Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу. У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди в такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11.09.2013 року у справі №6-48цс13. При цьому, згідно п.п. 2 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 Порядку Державною казначейською службою України. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди з урахуванням індексу інфляції суд зазначає наступне. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Таким чином, нарахування інфляційних втрат може мати місце лише, по-перше, у випадку існування дійсного грошового зобов'язання, по-друге, у випадку прострочення його виконання боржником. В той час як у даній справі грошове зобов'язання відповідача виникне лише у випадку винесення відповідного рішення судом, подальшого набрання ним законної сили та невиконання його боржником у майбутньому. На час розгляду справи грошового зобов'язання боржника не існує, в зв'язку з чим у цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати.

Outcome: partial