Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд: стягнути зі [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути зі [PERSON] на свою користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в сумі 9830,00 грн. та покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що має з відповідачем спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, позивачка отримує мінімальну заробітну плату, дитина хвороблива, має особливості розвитку, здібності, що потребує додаткових витрат, які нею вже здійснені та здійснюватимуться у майбутньому. Відповідач у добровільному порядку аліменти на додаткові витрати не сплачує, у зв`язку з наведеним порушуються права дитини, що зумовило звернення позивача до суду. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2020 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року прийнято до провадження заяву про зменшення позовних вимог від 28.02.2020 року. В судовому засіданні представник позивача адвокат Петренко О.В. підтримала позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Корнієнко О.В. визнали позов частково, не заперечували проти стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини. Стосовно позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини заперечували, посилаючись на те, що відповідач після розірвання шлюбу систематично надавав позивачці грошові кошти на утриманні дитини приблизно по 2000 грн готівкою щомісяця, проте через постійні суперечки з позивачкою, він надсилав грошові кошти на утримання сина на картковий рахунок позивача. Крім того, у лютому-березні 2019 року він перерахував на рахунок позивача грошові кошти на лікування сина в розмірі 10050,26 грн., а також сплачував за навчання дитини в музичній школі. У січні 2020 року черговий платіж на картковий рахунок позивача повернувся відповідачеві з поміткою: «Забраковано: Не знайдено картку із зазначеним номером», після чого відповідач стверджує, що він неодноразово звертався до позивачки з проханням надати йому реквізити її нової банківської картки, на які він мав би можливість перерахувати грошові кошти на утримання сина, однак остання цього рахунку так і надала. Щодо додаткових витрат відповідач наголосив, що позивачка зверталася до нього лише один раз у зв`язку із лікуванням зубів дитини, та він одразу перерахував на її картковий рахунок грошові кошти в сумі 10050,26 грн.. Про інші додаткові витрати йому нічого не відомо, оскільки позивачка більше жодного разу до нього не зверталася. Крім того, відповідач вважає, що в позовній заяві позивачка просить стягнути додаткові витрати на утримання сина, які нею фактично понесені не були, оскільки виходячи з відповідей на адвокатські запити, дитина почала відвідувати зайняття з робототехніки лише 16.02.2020 року, відвідувати басейн - з 25.02.2020 року, в той час, як позов надійшов до суду 11.02.2020 року. Також відповідач наголосив, що позивачка не узгоджувала з ним до яких саме занять та закладів віддавати сина, на власний розсуд обрала ці заклади самостійно. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові заяви по суті справи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.12.2018 року у справі № 645/5970/18. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , виданому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції серії [NUMBER] від 26.06.2009 року, батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Дитина [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] , що не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи. Позивач, посилаючись на те, що вона отримує мінімальну заробітну плату, якої не вистачає на утримання дитини, просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час в ч. 5 ст. 183 СК України передбачено право того з батьків, разом з яким проживає дитина звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи наведені вище норми законодавства, можна дійти висновку, що законодавцем з метою забезпечення потреб дитини та захисту її інтересів визначений мінімальний розмір аліментів в частці від доходу платника, на який позивач вправі заявити безспірну вимогу про їх стягнення. Відповідач офіційно працює та має дохід, відомостей про наявність на утриманні відповідача непрацездатних членів сім`ї, а також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину останнім не надано. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частині від всього його доходу, є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з вимогами ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Пленум Верховного суду України у п. 18 Постанови № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягення аліментів», звернув увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, згідно ч. 2 ст. 185 СК України. Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 року по справі № 201/15248/16-ц (61-4862ск18) дійшов висновку про те, що положення статті 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, які негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Проте, наявність таких особливих обставин та додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Тобто додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами, зокрема, у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. З матеріалів справи вбачається, що дитина відвідує басейн згідно договору про надання спортивно-оздоровчих послуг від 20.02.2020 року, та позивачкою [PERSON] було сплачено 2999,00 грн., а також за 6 занять персонального тренування 1440,00 грн., на підтвердження чого позивачкою надані чеки №№ 9511, 9512 від 25.02.2020 року. Басейн дитина відвідує за рекомендацією лікаря за станом здоров`я, що підтверджується медичною довідкою від 25.02.2020 року, копія якої міститься в матеріалах справи. Суд критично оцінює посилання сторони відповідача на те, що медичну довідку з рекомендацією лікаря відвідувати басейн видано на п`ять днів пізніше, ніж позивачкою укладено договір про надання спортивно-оздоровчих послуг, що вказує на безпідставність позовної вимоги про стягнення додаткових витрат в цій частині. Незважаючи на те, що медичну довідку дійсно видано Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча поліклініка № 15" Харківської міської ради 25.02.2020 року, наявність діагнозу - Плоско вальгусна деформація стоп сколіотична постава, встановленого дитині [PERSON] , 2009 року народження, в ході судового розгляду справи стороною відповідача не спростовано, доказів того, що рекомендація лікаря - «відвідування басейну, включаючи фізичні навантаження, ортопедичні устілки» є недоцільною за наявності вказаного діагнозу, також не наведено. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат, понесених позивачкою у зв`язку із відвідуванням дитиною басейну, згідно з договором про надання спортивно-оздоровчих послуг від 20.02.2020 року, 1/2 частина яких складає 2219,50 грн., є обґрунтованою, законною та підлягаючою задоволенню. Стосовно решти позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат, а саме витрат на придбання шапочки та плавок-шорт, необхідних для відвідування басейну, та витрат на навчання та розвиток дитини, суд вважає необхідним зазначити наступне. Частиною 1 ст. 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 80 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Посилання позивача на те, що вона понесла додаткові витрати на навчання та розвиток сина, у тому числі: на консультації з англійської мови в сумі 7650,00 грн., 1/2 частина яких складає 3825,00 грн.; заняття з робототехніки в сумі 1700,00 грн., 1/2 частина яких складає 850,00 грн., заняття з робототехніки у період з 22.03.2020 року по 22.05.202 року в сумі 4200,00 грн., 1/2 частина яких складає 2100,00 грн., заняття з математики в клубі «Евріка» за лютий 2020 року в сумі 360,00 грн., 1/2 частина яких складає 180,00 грн., заняття з математики в клубі «Евріка» у період з березня по травень 2020 року в сумі 1080,00 грн., 1/2 частина яких складає 540,00 грн., а також на придбання шапочки та плавок-шорт для відвідування басейну в сумі 231,00 грн., 1/2 частина яких складає 115,50 грн. не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. Позивачем не доведено, що понесення цих витрат зумовлене наявністю схильності дитини та спрямовано на розвиток особливих здібностей дитини і досягнень у вказаних сферах, а саме, що дитина приймала участь в олімпіадах, конкурсах або змаганнях, тощо, та здобувала певні досягнення. Посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що дитина брала участь у олімпіадах з математики, за наслідками яких [PERSON] отримав грамоти, оскільки вказані пояснення не підтверджені жодними належними доказами по справі та заперечуються відповідачем - батьком дитини. Також, суд вважає, що понесення позивачем витрат на придбання шапочки та плавок-шорт для відвідування басейну не належить до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні статті 185 СК України. Таким чином, здійснені позивачем витрати не викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) і не є додатковими витратами на утримання дитини в розумінні статті 185 СК України. Крім того, встановлено, що позивач не узгоджувала з відповідачем вказані витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини: на консультації з англійської мови, заняття з робототехніки, заняття з математики в клубі «Евріка», а також на придбання шапочки та плавок-шорт для відвідування басейну в загальній сумі 7610,50 грн. у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю належними та допустимими доказами. Питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Задовольняючи позовні вимоги, суд одночасно стягує з відповідача судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати цих сум. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеногоЗакону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування розміру понесених [PERSON] витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи: 1. Договір про надання правової допомоги, укладений 10.02.2020 року між адвокатом Петренко О.В. та [PERSON] ; 2. Акт виконаних робіт від 06.07.2020 року на загальну суму 15000 грн., підписаний адвокатом Петренко О.В. та [PERSON] ; 3. Квитанції до прибуткового касового ордеру від 10.02.2020 року на суму 4000 грн., від 14.04.2020 року на суму 7000 грн., від 06.07.2020 року на суму 4000 грн., згідно з якими адвокатом Петренко О.В. прийнято від [PERSON] загальну суму грошових коштів за надання правової допомоги за договором від 10.02.2020 року в розмірі 15000грн.. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial