Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 20.10.2011 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] який було розірвано рішенням суду від 22.02.2017 року. Від даного шлюбу у них є син [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З метою відпочинку, оздоровлення дитини їй необхідно виготовити проїзні документи на ім'я сина та виїжджати з дитиною за межі України, на що обов'язково потрібна згода відповідача, як батька дитини. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно такої згоди не надає, тому просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] та дозвіл на виїзд останнього за межі України у країни ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги уточнила та просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] та дозвіл на виїзд останнього за межі України у країни Шенгенської зони. В останнє судове засідання позивач не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих на те суду причин, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належними чином. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав: [PERSON] народився [INFO] в м. Тернопіль та його батьками є [PERSON] - батько та [PERSON] - мати, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.02.2017 року розірвано шлюб, що був укладений 20.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON]. Неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] та перебуває на її вихованні, що підтверджується довідкою №201 від 24 квітня 2017 року, виданою ДП «Авторитет Плюс». Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення». Згідно з вимогами п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, в редакції затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі Закон № 3857-ХІІ) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, може бути дозволено на підставі рішення суду у разі відсутності згоди одного з батьків. Рішення суду у разі тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, у тому числі, право на відпочинок та оздоровлення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані та не спростовані відповідачем, суд вбачає достатні підстави для часткового задоволення позову та надання дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзд неповнолітнього [PERSON] [INFO] за межі України, а саме в країни Шенгенської зони в період з 20 червня 2017 року по 31 серпня 2018 року без згоди батька [PERSON] Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 640 грн. понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. В задоволенні решти вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в Україну громадян України", п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. №57,

Outcome: partial