Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач - [PERSON] - 19.05.2017 року звернулась до [PERSON] із позовом, в якому просить вселити її та сина [PERSON] в житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], виділити їй і сину у користування житлову кімнату на першому поверсі, зазначену у Технічному паспорті на будинок під нумерацією «1-5» площею 8 м2, а інші приміщення залишити у загальному користуванні, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні будинком, підсобними приміщеннями, господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS], передавши їй ключі від вхідних дверей у будинок, кімнати «1-5» площею 8 кв.м. у середині будинку, господарських будівель та споруд. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 17.11.2007 року. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 02.12.2016 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу [INFO] народився син - [PERSON], який проживає з нею. Зазначає, що і вона, і дитина зареєстровані у будинку за адресою: [ADDRESS]. Право власності на будинок було набуто у 2010 році, під час їхнього шлюбу, а тому будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджує, що відповідач створює для позивача та дитини перешкоди в користуванні житлом, більше дев'яти місяців вона змушена проживати в сусідів, через те, що відповідач зачинив вхідні двері, помінявши замки від вхідних дверей будинку. Добровільно впустити в будинок, виділити кімнату та визначити порядок користування будинком відповідач відмовляється. Просить відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 63 СК України позов задововити. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 23.05.2017 року відкрито провадження, справу призначено до судового розгляду на 13.06.2017 року. Справа неодноразово відкладалась, а саме на 29.06.2017, 18.07.2017, 14.09.2017, 05.10.2017 та 02.11.2017. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, доводи, викладені позивачем в позовній заяві, заперечили. Вважають заявлений позивачем позов безпідставним, стверджують, що відповідач є одноосібним власником будинку, будинок будували батьки відповідача, а надбудова другого поверху є самочинним будівництвом, а відтак не може бути предметом встановлення порядку користування в суді. Позивач добровільно зібрала речі та ще в 2015 році добровільно залишила будинок та пішла жити до своїх знайомих. Стверджують, що жити в одному будинку сторони не зможуть через агресивний характер позивача. Окрім того, в будинку є тільки одна житлова кімната площею 8 м2 в якій проживають він та його теперішня дружина з синами. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації - Микитин О.Ю. поданий позов підтримала, зазначила, що батьки згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відтак відповідач, як батько, відповідальний за створення належних умов проживання для свого неповнолітнього сина [PERSON] Представник третьої особи - Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області - Коник В.А. у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Як встановлено судом при розгляді спору, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2007 року до 02.12.2016 року. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №69679642 від 04.10.2014 року власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зазначений [PERSON], частка власності 1/1. Загальна площа житлового будинку 55, 5 м2, житлова площа 8,0 м2. (а.с.10). Відповідно до довідки Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області №1126 від 20.06.2017 року, в будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - заявник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - мати, [PERSON] - брат, [PERSON] - син дружини, [PERSON] - син. (а.с. 66 ). Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, у відповідності до ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР, згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з нормою ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Суд вважає, що наявність перешкод та оспорювання права на користування неповнолітнім сином та колишньою дружиною житловим приміщенням підтверджується також фактом заперечення відповідачем права позивача та сина на проживання в будинку та невизнанням позовних вимог про вселення. Щодо акту обстеження побутових умов від 06.10.2016, то суд оцінює такий критично, оскільки обставини, зафіксовані комісією у ньому, фактично є такими, що відображають обставини зі слів позивача. Як вбачається із наданих суду показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]., обставини, викладені ними в акті обстеження житлово-побутових умов від 06.10.2016 року, а саме: щодо погроз свекрухи, непроживання [PERSON] вдома, забиття входу на другий поверх чоловіком, є такими, що стали їм відомі зі слів [PERSON]. Свідки також зазначили, що їм особисто не відомо, чи на момент складення зазначеного акту позивач з дитиною проживала у будинку. Щодо показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які, зокрема, дали показання про те, що будинок за адресою [ADDRESS] було фактично побудовано батьками відповідача у період 2006-2007 років, тобто до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, то суд зазначає, що ст. 156 ЖК УРСР не пов'язує право користування колишніх членів сім'ї власника житлового приміщення із наявністю чи відсутністю у них правомочностей власника такого майна, в тому числі і на підставі спільної сумісної власності. Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування будинком, суд дійшов висновку що така задоволенню не підлягає, зважаючи на таке. Позивачкою визначено єдиний бажаний варіант порядку користування будинком згідно якого їй та сину має бути виділена житлова кімната площею 8 м2, при цьому в загальному користуванні мають бути залишені інші приміщення. Згідно частини першої статті 143 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Частина друга статті 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 10 постанови пленуму «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25 вересня 2015 року №7, зазначив, що частиною першою статті 143 ЦПК України, передбачено, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань, за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначається експертиза та вказав на передчасність висновків суду про можливість встановлення порядку користування будинком за відсутності відповідного висновку експерта. Отже, для визначення можливих варіантів порядку користування будинком з та для запобігання порушенням прав сторін, у справі необхідним є проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка може бути призначена лише за заявою особи, що бере участь у справі, при цьому суд позбавлений можливості призначити відповідну експертизу з власної ініціативи. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Незважаючи на виконання судом вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України, сторони клопотань про призначення будівельно-технічної експертизи з метою визначення можливих варіантів порядку користування будинком не заявляли. При цьому позивачка наполягала на визначенні порядку, зазначеного в позовній заяві, хоча саме на неї в силу наведених вище положень процесуального законодавства покладається обов'язок доведення можливості визначення вказаного у позові порядку користування будинком. Беручи до уваги відсутність висновку експерта про можливість визначення порядку користування будинком, зокрема й за варіантом, запропонованим позивачкою, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено можливість визначення порядку користування будинком за запропонованим нею варіантом. Крім того, про безпідставність позовних вимог [PERSON] в частині визначення порядку користування житловим приміщення свідчить і проаналізований судом Технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS], виготовлений на замовлення позивача Стрийським МБТІ 19.07.2016 року, а також долучена до позовної заяви Довідка Стрийського МБТІ №1703 від 10.08.2016 року. Зокрема, з вказаних документів вбачається самочинність надбудови «а3» та сараю «Д», а відтак, як наголошено у п.6 Постанови ПВСУ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України ( про правовий режим самочинно чинного будівництва)», вказані об'єкти не можуть бути предметом поділу та встановлення порядку користування. З урахуванням викладеного, беручи до уваги той факт, що розірвання шлюбу між батьками не позбавляє дитину статусу члена сім'ї кожного з них, враховуючи, що позивач [PERSON]. після розірвання шлюбу відповідно до положень ст. 156 ЖК України має право користуватися вказаним житловим будинком, так як вона вселився туди як член сім"ї власника будинку, проживала там та була зареєстрована за згодою власника [PERSON], на той час перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а з часу розлучення позивач має право проживати в житловому будинку, як колишній член сімї власника будинку, позивач не визнана судом такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, іншого житла для свого проживання вона не має, суд вважає, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні [PERSON]. та [PERSON] належного йому будинком [ADDRESS]. Для відновлення порушеного права суд вважає за необхідне цивільний позов [PERSON]. задовольнити частково. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого нею судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved