Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого адвоката Чорнобай М.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права на частку у спільній сумісній власності, залучивши до участі у справі третіх осіб: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Першу Київську державну нотаріальну контору та просить визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] в його користь судові витрати в розмірі 6890грн. обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що в період з 27.08.1983 р. по 30.03.2004 р. він, [PERSON], перебував у шлюбі з [PERSON], з якою сімейне життя не склалося і шлюб було розірвано. В період шлюбу, а саме 06.03.1984 р. у них народилася донька - відповідач по справі [PERSON], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір'ю. За час шлюбу ними було придбано: - 2-кімнатна квартира [ADDRESS], вартість якої на теперішній час складає 1250000 (один мільйон двісті п'ятдесят тисяч) грн.; - 1-кімнатна квартира [ADDRESS], вартість якої на теперішній час складає 1000000 (один мільйон) грн., що є об'єктами спільної сумісної власності навіть після розлучення, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правовстановлюючі документи на ці об'єкти були оформлені на ім'я [PERSON] [INFO] померла [PERSON] Спадкоємцем після померлої [PERSON] є їх донька - [PERSON], з якою в нього часто виникали взаємні непорозуміння. До смерті [PERSON] він з нею користувалися їх вищезазначеною спільною сумісною власністю за усною домовленістю між собою, якої вони досягли ще при розірванні шлюбу, між ними ніколи не виникало спорів з цього приводу і остання ніколи не оспорювала його права на цю спільну сумісну власність. Але після її смерті все змінилося. Спадкоємець померлої [PERSON], яка є відповідачем по справі, під впливом інших своїх родичів, не визнає за ним його права на частку у вищезазначеному спільному сумісному майні, не надає йому доступу до нього і унеможливлює для його володіння і користування ним. 26.01. 2016 року він звертався до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання Свідоцтва про право власності згідно зі ст.ст.60-60 СК України на частку вищезазначених об'єктів нерухомості. Але йому було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності. Оскільки правовстановлюючі документи на вищезазначене спільне сумісне майно були оформлені на ім'я [PERSON], а її спадкоємець [PERSON] не визнає його права на частку у спільній сумісній власності, то вона має намір оформити своє право на спадщину на усе вищезазначене спірне майно, здійснюючи відповідні звернення до нотаріальної контори з цього приводу. Таким чином не визнається і п орушується його право на частку у спільній сумісній власності, відповідно до вимог ст. ст. 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім"ю України від 20.06. 1969 року ст. 112 ЦК України від 18.07. 1963 року (які були чинними в період їх шлюбу), ст. ст. 60, 63, 66, 68, 70 СК України від 10.01. 2002 року . В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє за довіреністю НАН 005471 від 26.01. 2016 року ( а.с. 13) позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовних вимогах та просив їх задовольнити, при цьому в обгрунтування позовних вимог надав додаткові письмові пояснення Представники відповідачки-1 [PERSON] - адвокат Боряк Г.Л., яка діє за угодою № 29/16 від 05.07. 2016 року на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 432, відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України та ордеру серія КС № 232999 від 07.07. 2016 року ( а.с. 32-35) та ордеру серія КС № 076733 від 30.08. 2016 року ( а.с. 99-101) та адвокат Боряк Г.Ю., яка діє за договором про надання правової допомоги № 6 від 29.07. 2016 року та ордеру серія КС № 244212 від 30.08. 2016 року на підставі свідоцтва серії [NUMBER] від 03.06. 2016 року видане Радою адвокатів Київської області на підставі рішення № 35 ( а.с. 102- 104) позовні вимоги не визнали та просили у його задоволенні відмовити, застосувавши до правовідносин між сторонами строки позовної давності, встановлені ст. 257 ЦК України, враховуючи дату розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON], а саме 07.12. 1993 року ( а.с. 105; 106-107) Представник відповідача -2 [PERSON], адвокат Боряк Г.Ю., яка діє за договором про надання правової допомоги № 10 від 14.09. 2016 року та ордеру серія КС № 244226 від 26.10. 2016 року на підставі свідоцтва серії [NUMBER] від 03.06. 2016 року видане Радою адвокатів Київської області на підставі рішення № 35, позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. Третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві у судове засідання не направило свого представника, разом з тим, через загальну канцелярію за вх. № 39801 від 04.08. 2016 року надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог. Водночас просили розглядати справу за відсутності їх представника ( а.с. 97-98). Третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора через загальну канцелярію надіслала письмове клопотання за вх. № 45958 від 16.09. 2016 року про розгляд справи за відсутності їх представника на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно діючого законодавства України. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, письмові пояснення представника відповідача-1, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням додаткових пояснень представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Отже, відповідно до діючого законодавства, яке діяло на час виникнення між сторонами відповідних правовідносин, а саме : За правилами ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 28 цього ж Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У підтвердження доводів про те, що спірні квартири ( а.с. 112; 113) набуті у період окремого проживання з позивачем представник відповідачки-1 надала копію рішення Старокиївського районного суду м. Києва від 24.11.1993 року, яким розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] за позовом самого ж позивача. У цьому рішенні зазначено припинення шлюбних відносин та окреме проживання сторін з червня 1992 року ( а.с. 108- 110), у підтвердження вказаних доводів на неприязнені відносини між позивачем та відповідачкою, представником відповідачки-1 надані скарги [PERSON] від 15.06. 1993 року на скасування заходів забезпечення позову про розподіл майна ( а.с. 114-115), виписки з медичної карти [PERSON] від 13.01. 1993 року ( а.с. 116-117) у якій зазначені висновки травми у зв"язку з побиттям чоловіком, висновку спеціаліста в області судової медицини № 138 від 17.04. 1992 року відносно [PERSON] щодо побиття її чоловіком ( а.с. 118) та відповідними ухвалами Залізничного районного суду м. Києва від 02.06.1993 року про забезпечення позову про розподіл майна про накладення арешту на автомобіль, від 10.06. 1993 року про зняття арешту з автомобіля ВАЗ 2106 д.н.з. [NUMBER], оскільки даний автомобіль не є предметом спору та від 07.07.1993 року про залишення без розгляду позову про розподіл майна. Доводи представника позивача про те, що реєстрація розлучення відбулася лише 30 березня 2004 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, а спірні квартири придбані до моменту розірвання шлюбу у визначений законом спосіб і відповідно до ст. 22 КпШС є спільною сумісною власністю подружжя . Спірне майно, а саме квартира № 80 за адресою: [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] придбана 08 грудня 1994 року і 28 листопада 2002 року, тобто під час шлюбу, а зазначена норма права не передбачає необхідності для нього доводити в суді за які кошти придбана квартира та, що він вніс відповідну суму для їх придбання, достатньо того, що квартира є майном, яке набуте в період шлюбу, суперечать матеріалам справи, наданим сторонами доказам, не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути покладені в основу рішення до задоволення позовних вимог. Частина 1 ст.60 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, у розумінні вимог вищезазначеної норми права позивач [PERSON] та його представник не надали суду доказів та не довели , що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Сам по собі факт перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі не тягне за собою наслідків щодо поділу майна, яке не є спільною їх власністю і про це достовірно свідчать відповідні докази - джерела його набуття. Дата, що стоїть на свідоцтві про розірвання шлюбу - 30 березня 2004 року не є датою розірвання шлюбу, а вказує на день складання актового запису про розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом"янського районного управління юстиції ( а.с. 15). Отже, квартира [ADDRESS] , на частку в якій претендує Позивач, була придбана покійною матір'ю відповідачки через рік після розірвання шлюбу на підставі договору купівлі- продажу нерухомості від 08 грудня 1994 року, а квартира № 76, за адресою: [ADDRESS] придбана 28 листопада 2002 року, тобто через дев'ять років після розірвання шлюбу, покійна мати відповідачки ніколи не визнавала ніяких майнових посягань позивача па належне їй та її дочці майно. Більш того, у 1993 році в період розгляду позову про розірвання шлюбу, розглядався й інший позов про поділ спільного майна подружжя за заявою [PERSON] до [PERSON]. Позивач ніколи не користувався майном колишньої дружини, жодних домовленостей, про які представник позивача у судовому засіданні зазначає, між сторонами не було, оскільки шлюб між подружжям було розірвано зокрема й через те, що позивач знущався зі своєї дружини та постійно її бив. Про даний факт свідчать чисельні довідки та судові експертизи ( а.с. 116-117; 118) . Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Як вбачається з матеріалів справи, позивач та покійна [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, а саме: [PERSON] була зареєстрована з 04.12. 1979 року до дня смерті [INFO] за адресою у [ADDRESS] ( а.с. 47-48), відповідно до довідки форми № 3 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва № 1155 від 07.08. 2015 року, а позивач [PERSON] у [ADDRESS] ( а.с. 77), відповідно до актового запису про розірвання шлюбу № 270 від 30.03. 2004 року, а з 07.07. 2015 року у [ADDRESS] ( а.с.66;67) В судовому засіданні представнику позивача роз'яснено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя сторони зобов'язані надати докази не тільки ті, що підтверджують факт набуття цього майна за час шлюбу, а і докази на підтвердження факту, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Про те. позивач та його представник своїми правами скористалися на власний розсуд. Позивач клопотань про надання суду доказів на підтвердження спільної участі у придбанні спірної квартири за особисті кошти не заявляв, доказів на підтвердження факту, що джерелом набуття спірного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя не надав і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] приймав спільну участь у придбанні спірних квартир за особисті кошти, отже суд приходить до висновку, що спірні квартири, а саме : 2-кімнатна квартира [ADDRESS] та 1-кімнатна квартира [ADDRESS], не є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] Позивач не надав доказів , коли сторони поновили сімейні відносини та проживали однією сім"єю. За вказаних обставин та наведених норм, суд вважає, що відсутні правові підстави для визначення частки у спільній сумісній власності подружжя. Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив той факт, що його довірителю було відомо про договори купівлі-продажу спірних квартир [PERSON] 2-кімнатної квартири [ADDRESS] від 08 грудня 1994 року та 1-кімнатної квартири [ADDRESS] від 28 листопада 2002 року. Таким чином, суд вважає, що саме з моменту придбання нерухомого майна позивач дізнався про порушення свого права на визнання права на частку у спільній сумісній власності, однак, як достовірно встановлено судом та підтверджено самим представником позивача, за захистом свого порушеного права з 2002 року по 2016 рік позивач не звертався ні до суду, ні до нотаріальних контор. Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ч.1 ст.261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Тобто, на момент звернення до суду з даним позовом сплив строк позовної давності, який розпочався з моменту про інформованості позивача про порушення його прав, а саме з 2002 року, коли була придбана остання нерухомість [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Посилання позивача на незнання закону та на те, що про порушене його право йому стало відомо після смерті [PERSON] суд оцінює критично та не вважає поважною причиною пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Outcome: dismissed