Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики, за уточненими позовними вимогами просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 110 121,91 гривень. В обґрунтування позову посилався на те, що позивач надав у борг грошові кошти у розмірі 100 000,0 гривень відповідачу [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою. Позивач стверджує, що згідно тексту розписки повернення коштів мало відбутися у строк до 31.05.2013 року, втім, в обумовлений час відповідач грошових коштів не повернув, чим порушив свій обов'язок з повернення позики. В судове засідання з'явились представники відповідача, позовні вимоги позивача не визнали у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог заперечували, визнавши лише суму заборгованості в розмірі 100 000 гривень, наполягаючи на іншій правовій природі цього боргу. В обґрунтування своєї правової позиції посилались на те, що в даті повернення суми боргу є виправлення в році з « 2015» на « 2013 рік», при цьому, сама розписка про повернення боргу підписана сторонами з іншою метою - приховання іншого правочину, а саме: договору доручення, за яким неможливо нараховувати відсотки. Представник відповідача також зазначив, що не заперечує проти сплати 100 000,0 гривень, в якості плати за виконання іншого договору, укладеного між сторонами та виконаного позивачем, лише за умови настання відповідного строку виконання зобов'язання, тобто 31.05.2015 року. В судове засідання з'явився представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. Стосовно характеру правових відносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 22 травня 2012 року відповідачем [PERSON] складено розписку про отримання від позивача [PERSON] грошових коштів у розмірі 100 000,0 гривень. Ця розписка є борговим документом, що є письмовим доказом змісту та умов договору. В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов'язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, а також підтвердження їх отримання. За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд має критично поставитися до заперечень сторони відповідача щодо змісту зобов'язань, що виникли між сторонами, оскільки допустимими доказами ці обставини доведені не були. В цьому підлягають застосуванню положення частини 1 статті 218 ЦК України, згідно з якими заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Сторона відповідача, заперечуючи проти природи цивільних зобов'язань, що виникли між сторонами, не довів за допомогою письмових або інших допустимих доказів, що сторони мали на меті виникнення та виконання іншого зобов'язання. Правовий зв'язок між борговим зобов'язанням та дорученням не знайшов свого одностайного визначення та не може вважатися доведеним. З врахуванням цього суд має однозначно визначити, що природою зобов'язання, що виникло між сторонами, є зобов'язання є договору позики, за яким відповідач зобов'язався повернути позивачу певну отриману від нього грошову суму. Припущення не можуть слугувати для суду приводом до їх обґрунтованого доведення за допомогою належних та допустимих доказів. Стосовно умови про строк виконання зобов'язання. Дата повернення суми боргу позначена у цифровому відтворенні та числівником, які не відповідають одне одному. Так, за текстом вказаної розписки повернення коштів належало вчинити 31 травня 2013 (останню цифру в числі позначення року виправлено на « 5») року у цифровому відображенні та до 31 травня 2005 року - літерним позначенням. Зазначена розбіжність у позначенні року в даті виконання зобов'язання у судовому засіданні усунута сторонами не була, за допомогою дозволених засобів доказування її належними чином витлумачити не представилося можливим. При цьому, жодна зі сторін не довела належним чином, яку саме дату сторони погодили під час складання розписки вважати належним часом повернення позики. За правилом частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, встановивши розбіжність у визначенні сторонами дати виконання зобов'язання та повернення суми позики, суд не може вважати таку умову погодженою сторонами, а тому визнає дату повернення грошових коштів такою, що не визначена належним чином сторонами. У цьому висновку суд має враховувати не тільки наявність невідповідності між числовим та літерним позначенням року повернення суми боргу, а також наявність істотної помилки у позначенні року виконання зобов'язання, а повну невідповідність у позначенні року виконання зобов'язання правилам логіки: за змістом розписки час виконання зобов'язання позначений раніше, ніж час його виникнення, що є неприпустимим та алогічним. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що моментом виникнення у відповідача обов'язку з повернення суми позики слід вважати момент висунення відповідної вимоги позивачем, що пов'язується з датою звернення [PERSON] до суду із цими позовними вимогами, оскільки доказів пред'явлення позивачем вимоги відповідачу також не надано. Стосовно посилання сторони відповідача на укладення удаваного правочину. Суд, як викладено вище в рішенні, дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та який є борговим документом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Враховуючи зазначене, суд критично ставиться та відкидає як недоведені твердження представника відповідача щодо того, що сторонами вчинено удаваний правочин, що мав на меті приховати договір доручення. Наявність виданої довіреності на ім'я позивача [PERSON] не підтверджує наміру сторін укласти договір доручення замість договору позики, оскільки є самостійним правочином, що породжує певні права для сторони. При цьому, суд не вправі робити висновки, ґрунтуючись виключно на припущеннях, що не знайшли доказового підтвердження. Про зазначене також свідчить і витяг про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей від 24.07.2013 року, згідно із яким довіреність видано на представництво інтересів в цілому, при цьому правовий зв'язок між зазначеними правочинами не встановлено за відсутності відповідних доказів. Щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наданим позивачем розрахунком розмір трьох відсотків за договором позики від 22 травня 2012 року за 299 дні складає 2457,33 гривні. Втім, враховуючи, що обов'язок відповідача з повернення позики виник лише після звернення [PERSON] із вказаним позовом, суд не може вважати його обґрунтованим, з огляду на що у задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовляє. Стосовно стягнення процентів від суми позики. При цьому, згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У період, в який відповідач правомірно користувався позикою, наданою позивачем, облікова ставка НБУ дорівнювала 7,5%. Інші умови про безпроцентний характер користування грошовими коштами, наданими відповідачу позивачем, в тексті досліджуваної розписки не зазначені та, відповідно, не погоджені сторонами. За розрахунком позивача загальна кількість днів користування грошовими коштами відповідачем дорівнювала 373 дні (22.05.2012-31.05.2013), відповідно, загальна сума відсотків за користування позикою складає: 100 000,0*7,5/100/365*373 = 7 664,38 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 100 000,0+7 664,38 = 107 664,38 гривень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на правило ст. 11 ЦПК України, суд має задовольнити позов в межах заявлених позовних вимог, стягнувши суму боргу в сумі 107 664,38 гривень. Це грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. У відповідності до ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати - 1 007,66 гривень суми судового збору. Згідно ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. За наведених обставин суд вважає також за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від „05" серпня 2013 року, скасувавши арешт квартири [ADDRESS]. Скасування забезпечення позову набуватиме сили разом з набуттям цим рішенням законної сили в цілому.

Outcome: partial