Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаною позовною заявою у якій просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме будинковолодіння у [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року. Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Бортниківської сільської ради народних депутатів №64 від 09.10.1987 року її покійному чоловікові було виділено земельну ділянку площею 1100 кв.м. у [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та ним було закінчено будівництво будинку у 1994 року. Однак в силу певних обставин ним не було оформлено відповідно до вимог чинного на той час законодавства право власності на житловий будинок, а тому, коли вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, їй було відмовлено у цьому через відсутність правовстановлюючого документу на спірне будинковолодіння. Відповідач у справі [PERSON] , як спадкоємець першої черги після смерті батька [PERSON], відмовляється від належної йому частки у спадковому майні на її користь. За вказаних обставин вона змушена за визнанням свого права звернутись до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав, про що подав суду відповідну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши документи, наявні у справі, встановив такі обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на забудову земельної ділянки в сільських населених пунктах Ураїнської РСР від 19.11.1987 року, яке видано [PERSON], йому було дозволено будівництво житлового будинку у [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1100 кв.м. згідно проекту(а.с.13-15). Відповідно до технічного паспорта на садибний індивідуальний будинок [ADDRESS], який виданий Стрийським МБТІ 24.05.2013 року, вказаний житловий будинок побудований у 1994 році(а.с.8-11). Згідно із довідкою №22 від 28.10.2013 року, житловий будинок та господарська будівля не суперечать вимогам ДБН360-92*(а.с.12). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Встановлення судом часу завершення спорудження житлового будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Судом встановлено, що будівництво житлового будинку було завершено у 1994 році, тобто [PERSON] після завершення будівництва житлового будинку набув право власності на об'єкт нерухомості. Відповідно до ст.524 ЦК України (в ред.1963р.) спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], яке видано повторно відділом РАЦС Жидачівського РУЮ Львівської області 13.09.2007 року, стверджено, що [PERSON] помер [INFO] року у м.Ходорові Жидачівського району Львівської області(а.с.6). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив, що стверджується довідкою Бортниківської сільської ради Жидачівського району Львівської області №979 від 16.10.2013 року (а.с.7) . Після його смерті відкрилась спадщина на будинколодіння та позивачка, як дружина спадкодавця- спадкоємець першої черги за законом (ст.529 ЦК України), що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ( а.с.5), вступила в управління спадковим майном відповідно до вимог ст.549 ЦК України, оскільки продовжує проживати у спадковому будинку, утримує його, сплачує комунальні платежі, тобто вважається такою, що прийняла спадщину, однак своїх спадкових прав у встановленому законом порядку не оформила та не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом , хоч стала фактичним власником будинколодіння. Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], однак постановою нотаріуса від 17.10.2013 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка у зв"язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно(будинковолодіння). Відповідач у справі [PERSON] її син, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька на частку у спадковому майні не претендує та відмовляється від належної йому частки на користь позивача, що стверджується поданою ним заявою. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є підставними та за позивачем [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом, слід визнати право власності на ціле будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке складається із житлового будинку загальною площею 201,4 кв.м., житловою площею 106,2 кв.м., із приналежними до нього господарськими будівлями після смерті [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved