Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач 10.11.2016 року звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [PERSON] 15.04.2016 року, придбала житловий будинок [ADDRESS] житловою площею 32,00 кв.м., загальною площею 50,80 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 15.04.2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. та зареєстрований в реєстрі за №2695. Також, 15.04.2016 року позивач придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] що розташована по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.04.2016 року, укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за №2697. Наприкінці серпня 2016 року до вказаного будинку позивача прийшов [PERSON] та повідомив позивача про те, що житловий будинок [ADDRESS] який придбала позивач, належить йому на праві власності за договором дарування житлового будинку від 18.12.1997 року, укладеним між ним та [PERSON] Крім того, 22.09.2016 року [PERSON] проник до спірного будинку та встановив на двері навісний замок. Після чого позивач викликала поліцію та написала заяву. Дільничним інспектором було здійснено перевірку за зверненням позивача, в ході якої встановлено, що по [ADDRESS] розташована земельна ділянка, на якій знаходиться будівля. Згідно отриманих документів, а саме: свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено, що земельна ділянка належить [PERSON] Проте, [PERSON] на підставі наявних у нього документів стверджує, що на підставі технічного паспорту БТІ від 05.12.1997 року, форми №3, будинок [ADDRESS], який складається з 1-ї кімнати, житловою площею 8,9 кв.м. належить йому на підставі приватної власності. З такими доводами [PERSON] позивач не згодна, у зв"язку з чим була змушена звернутись до суду. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на письмові заперечення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв з приводу участі у розгляді справи до суду не надійшло. Представник третої особи Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений в установленому законом порядку. В матеріалах справи наявні пояснення від 12.01.2017 року, в яких Міністерство юстиції України просило про розгляд справи за відсутності його представника та залишає розгляд справи на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] 15.04.2016 року, придбала житловий будинок [ADDRESS] житловою площею 32,00 кв.м., загальною площею 50,80 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 15.04.2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. та зареєстрований в реєстрі за №2695. Також, 15.04.2016 року позивач придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] що розташована по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.04.2016 року, укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за №2697. Крім того, згідно договору дарування жилого будинку від 18.12.1997 року [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із жилою площею 8,9 кв.м. Однак, згідно листа за вих. №12216 (И- 2016) Київського місього БТІ, в архіві Бюро є інвентаризаційна справа №36194 на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] на який 14.06.2002 року, Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація видала свідоцтво про право власності [PERSON] В подальшому право власності на цей будинок перейшло до [PERSON] За даними матеріалів технічної інвентаризації (остання проводилась в 2012 році), зазначений будинок був збудований в 1954 році, його загальна площа складала 50,8 кв. м. в т. ч. житлова - 32,0 кв. м. Крім того, в архіві БТІ є також інвентаризаційна справа №36192 на інший одноквартирний садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] За даними технічної інвентаризації (остання проводилась в 1997 році, зазначений будинок був збудований в 1976 - 1978 роках, його загальна площа складала 16,1 кв. м. в т. ч. житлова - 8,9 кв. м. Вказано, що 20.06.1988 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація видала свідоцтво про право власності [PERSON] на цей будинок, але за адресою: [ADDRESS]. Під час оформлення в 1997 році договору дарування, по якому право власності на житловий будинок, житловою площею 8,9 кв. м перейшло від [PERSON] до [PERSON] була допущена неточність, яка полягала в тому, що будинок [ADDRESS], був зазначений під номером [ADDRESS]. Крім цього в інвентаризаційній справі №36192 є запис про те, що будинок [ADDRESS] згорів в 1988 році. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. Враховуючи те, що позивач не була стороною оспорюваного договору дарування жилого будинку, а також те, що предметом договору дарування є саме майно дарувальника, оспорюваний правочин був нотаріально посвідчений та зареєстрований в установленому законом порядку, в тому числі позивачем не зазначено, яким чином її право буде відновлено шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦК України, документально підтвердженні понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed