Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» та просить визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-січ» від 27.04.2018 №18 «О нарушении порядка заключения договоров страхования в Киевском филиале». Також, просить судові витрати, в тому числі на правову допомогу, покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що наказом відповідача від 27.04.2018 №18 йому, директору Київської філії ПрАТ СК «Оранта-Січ», було оголошено догану. Вважає, що відповідачем порушено строки для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани за укладення 20.09.2016 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів з ТОВ «Транс-Вест Експедиція» із тарифом 1,8%. Також, в обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до ч.3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У наказі не наведено конкретної норми права або внутрішнього локального акта, який він порушив, що могло бути підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення. Крім того, в наказі не зазначено, що внаслідок конкретно його дій відповідачу завдано шкоду і яку саме. Зазначив, що в наказі №18 вказано, що 20.09.2016 ним було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів з ТОВ «Транс-Вест Експедиція» із тарифом 1,8%, що не узгоджується з вимогами наказу від 13.08.2013 №60. Однак з даним наказом позивача не було ознайомлено. Разом з тим, позивач вказує, що укладений договір відповідає вимогам ст. 16 Закону України «Про страхування», а страховик як фінансова установа не має права вимагати в односторонньому порядку збільшувати розмір платежів (ч.6 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Виходячи з цього, просить задовольнити позов. 29.05.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кізюн Л.І. Ухвалою суду від 24.07.2018 по справі відкрито спрощене позовне провадження. 17.09.2018 представником відповідача подано відзив на позов. У своєму відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що наказом ПрАТ «СК «Оранта-Січ» №18 від 27.04.2018р. директору Київської філії [PERSON] було оголошено догану, суть якої полягала у наступному. Так, директор Київської філії [PERSON] у процесі своєї роботи систематично допускав грубі порушення при укладенні та оформленні договорів страхування, врегулювання страхових подій. Так, договори страхування КАСКО оформлювались на бланках невстановленого зразка, що повністю не відповідає новим бланкам договорів КАСКО серії «СТЗ», затверджених наказом Товариства №60 від 13.08.2013, який введений в дію по Товариству з 01.09.2013р. Самостійно, без узгодження з головним офісом Товариства, позивач постійно змінював істотні умови договорів страхування, застосовував занижені тарифи за договорами страхування - занижений тариф склав 1,8%, відтак за програмою «Стандарт» по Товариству тариф повинен складати 5% (згідно з наказом Товариства №60 від 13.08.2013). Також, зазначає, що твердження позивача про те, що він не був ознайомлений з наказом Товариства №60 від 13.08.2013 не відповідає дійсності, оскільки 14.08.2013 всім філіям Товариства було направлено для використання в поточній роботі копію даного наказу, а 20.08.2018 Київською філією отримано, що підтверджується витягом з журналу розсилки наказів та розпоряджень департаментам та філіям ПрАТ «Оранта-Січ» та витягом з журналу вхідної кореспонденції Київської філії. Крім того, про те, що [PERSON] було відомо про встановлення в Товаристві нових тарифів за договорами страхування, свідчить той факт, що на листі головного офісу від 19.07.2013 адресованого філіям Товариства щодо застосування тарифів при добровільному страхуванні транспортних засобів має місце резолюція директора Київської філії [PERSON] про ознайомлення з даною інформацією страхових агентів філії. Разом з тим, в обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на те, що у період 2017 - 2018 років [PERSON] за систематичні грубі порушення порядку та правил укладання договорів страхування, невиконання вимог наказів та інструкцій Товариства оголошено три подібні догани, однак суттєвих висновків він так і не зробив. Представник відповідача вважає, що такими діями директор Київської філії [PERSON] порушив внутрішні нормативні акти ПрАТ «Оранта-Січ», зокрема, наказ Товариства №60 від 13.08.2013, Правила №12 добровільного страхування наземного транспорту, Інструкцію про порядок укладання договорів страхування наземного транспорту, посадову інструкцію директора філії та перевищив повноваження за вданою довіреністю. Крім того, зазначає, що твердження позивача про те, що Товариством пропущено строк для застосування дисциплінарного стягнення не відповідає дійсності, у зв`язку з тим, що договори страхування безпосередньо укладались саме філією за підписом директора філії [PERSON], копії таких договорів до головного офісу не надсилались, а на підставі отриманих страхових платежів (без наявного договору) не можливо встановити той, чи інший застосований тариф. Лише після настання страхового випадку і отримання з філії усіх документів страхової справи, у тому числі і договору страхування, для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, можливо встановити допущені порушення умов страхування при укладенні договорів страхування. Представник відповідача посилається на те, що за страховим випадком, який відбувся із застрахованим транспортним засобом у серпні 2017 року, документи страхової справи разом з договором страхування (який було укладено позивачем на бланку невстановленого зразка із заниженням страхового тарифу та із зазначенням того, що договір укладено з умовою виплати страхового відшкодування без урахування зносу, що являється недопустимим), були направлені філією до головного офісу Товариства лише в березні 2018 року. Одразу після виявлення даного факту і проведення службового розслідування 27.04.2018 наказом №18 директору Київської філії [PERSON] було оголошено догану. Разом з цим, представник відповідача вважав, що не підлягають стягненню витрати на правову допомогу, оскільки документи, що підтверджували б такі витрати позивачем не надано. 08.10.2018 позивачем подано відповідь на відзив, в якому не погоджується з відзивом відповідача повністю, виходячи з наступного. Вказує, що з наказом компанії від 13.08.2013 №60 позивача ознайомлено не було. При цьому, жодних доказів ознайомлення позивача під особистий підпис із наказом, за порушення якого, до останнього застосовано дисциплінарне стягнення, до відзиву відповідачем не надано. Щодо оцінки листа відповідача від 19.07.2013, позивач вважає, що цей лист носить рекомендаційний характер, оскільки не є внутрішнім локальним актом (наказом чи розпорядженням) і його зміст не стосується наказу від 13.08.2013 №60. Крім того, зазначає, що як вбачається з наданої відповідачем копії журналу вхідної кореспонденції, документ за номером 60,що надійшов до філії 20.08.2013, стосується інформації «про затвердження нового бланку», а не встановлення тарифів. Також, позивач вказує, що на підтвердження факту пропуску місячного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, встановленого ч. 1 ст. 148 КЗпП України, відповідачем надано додатковий доказ, а саме лист від 23.01.2018 №12-13/209, в якому звертають увагу позивача, що договір страхування 12/01/12 від 03.03.2017 укладено з заниженим тарифом. Позивач вважає, що 23.02.2018 могло б бути останньою датою притягнення його до відповідальності, однак наказ №18 було прийнято лише 27.04.2018, тобто понад три місяці від дати, коли відповідачеві стало відомо про факт порушення. Ухвалою суду від 10.10.2018 справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 22.10.2018 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. У своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що доводи позивача про той факт, що він не був ознайомлений з наказом №60 від 13.08.2013 не відповідає дійсності, виходячи з наступного. Так, головний офіс страхової компанії знаходиться в м. Запоріжжя, а філія в м. Києві (так само як і всі інші відокремлені підрозділи, які знаходяться за межами міста), всі внутрішні нормативні документи Товариства направляються до філій за допомогою електронної пошти, пошти, кур`єрською доставкою. 14.08.2013 всім філіям Товариства було направлено для використання в поточній роботі копію даного наказу, а 20.08.2018 Київською філією отримано, що підтверджується витягом з журналу розсилки наказів та розпоряджень департаментам та філіям ПрАТ «Оранта-Січ» та витягом з журналу вхідної кореспонденції Київської філії. Також, зазначає, що [PERSON] було відомо про встановлення в Товаристві нових тарифів за договорами страхування, свідчить той факт, що на листі головного офісу від 19.07.2013 адресованого філіям Товариства щодо застосування тарифів при добровільному страхуванні транспортних засобів має місце резолюція директора Київської філії [PERSON] про ознайомлення з даною інформацією страхових агентів філії. Крім того, вказує, що у відповідності до своїх посадових обов`язків директор філії здійснює оперативне і поточне керівництво філією та несе відповідальність за виконання постановлених перед філією задач, і твердження позивача про ой факт, що він саме під підпис не ознайомлений з наказом виглядає абсурдним при наявності факту отримання філією копії наказу і усіх інших листів головного офісу Товариства із зауваженнями. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно i сумлінно, своєчасно i точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової i технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Оранта-Січ», перебуваючи на посаді директора Київського філіалу ПрАТ «СК «Оранта - Січ». Наказом №18 від 27 квітня 2018 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності в зв`язку з порушенням наказу №60 від 13.08.2013, Правил №12 добровільного страхування наземного транспорту, Інструкції про порядок укладення договорів страхування та виплати страхового відшкодування, перевищення наданих відповідною довіреністю повноважень, які виразилися в укладанні і підписанні від імені відповідача з ТОВ «Транс-Вест-Експедиція» договору страхування транспортних засобів від 20.09.2016 на бланку невстановленого зразка, який не відповідає затвердженому бланку договору серії СТЗ, із зменшеним страховим тарифом з 5% до 1,8%, а також в укладанні і підписанні з ТОВ «Петрус-Кондитер» договору добровільного страхування наземного транспорту від 03.03.2017 із зменшеним страховим тарифом та додаткової угоди №1 до нього від 19.06.2017 щодо виплати страхового відшкодування без урахування зносу. Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюється трудовим законодавством (ч. 1 ст. 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 20 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується вплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання робот, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вказаної правової норми саме власник підприємства є роботодавцем. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування на роботу (ч. 3 ст. 24 КЗпП України). Відповідно до положень статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Догана є дисциплінарним заходом особистого немайнового характеру, який полягає у негативній оцінці і засудженні поведінки працівника у трудовому колективі. У трудовому законодавстві немає обмежень щодо підстав та періодичності застосування догани як дисциплінарного стягнення. Згідно з частинами першою та другою статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. У ст. 148 КЗпП України вказано, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. При цьому слід мати на увазі, що: а) місячний строк для накладення дисциплінарного стягнення необхідно відраховувати з дня виявлення проступку; б) днем виявлення проступку, з якого починається сплив місячного строку, вважається день, коли керівнику стало відомо про вчинений проступок. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 грудня 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Так, виходячи з того, що позивачу оголошено догану за порушення порядку укладення договорів страхування в Київському філіалі, а саме підписання 20.09.2016 та 03.03.2017 договорів страхування та додаткової угоди від 19.06.2017, а відтак, виходячи з граничних строків для застосування дисциплінарного стягнення передбачених ст. 148 КЗпПУ, відповідачем було пропущено як місячний, так і шестимісячний строк для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім того, заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на те, що за страховим випадком, який відбувся із застрахованим транспортним засобом у серпні 2017 року, документи страхової справи разом з договором страхування були направлені філією до головного офісу Товариства лише в березні 2018 року. Одразу після виявлення даного факту і проведення службового розслідування, 27.04.2018 наказом №18 директору Київської філії [PERSON] було оголошено догану. Разом з тим, відповідачем точного дня виявлення допущеного позивачем дисциплінарного проступку ні у відзиві , ні у своїх поясненнях не вказав. У судовому засіданні представник відповідача також не міг чітко та з посиланнями на відповідні докази зазначити відповідну дату у березні 2018 року виявлення допущеного позивачем дисциплінарного проступку . Таким чином, відповідачем не надано суду належні та достатні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, зокрема, щодо дати виявлення проступку з боку позивача за оспорюваним наказом, невідповідності бланку договору серії СТЗ із застосуванням якого укладено договори страхування наземних транспортних засобів та тарифів, затверджених наказом №60 від 13.08.2013. В свою чергу відповідачем також не надано суду результатів проведеного службового розслідування за фактом виявленого дисциплінарного проступку позивачем, що стало в подальшому підствою для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності за наказом № 18 від 27.04.2018. Крім того, за змістом ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Доказів того, що відповідачем було запропоновано позивачу надати пояснення до застосування дисциплінарного стягнення за оспорюваним наказом та такі пояснення не були надані позивачем у зв"язку з його відмовою, відповідачем суду не надано. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що спірний наказ не можна визнати таким, що прийнятий у відповідності до вимог трудового законодавства. З урахуванням наведеного вище та аналізуючи матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про визнання незаконним наказу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» за №18 від 27.04.2018 про оголошення догани [PERSON] . Разом з тим, виходячи з того, що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності та зобов`язання до вчинення певних дій, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо скасування наказу №18 від 27.04.2018, відсутні. З огляду на викладененвище, позов підлягає задоволенню частково. Що стосується понесених витрат на правничу допомогу відповідачем, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Встановлено, що 19.02.2019 між [PERSON] та адвокатом Нор А.Г. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги №19/02-2019. Згідно додаткової угоди №1 від 19.02.2019 до договору про надання професійної правничої допомоги №19/02-2019 від 19.02.2019 сторони погодили розмір гонорару адвоката, який становить 5 000,00 грн. та включає в себе: зустріч з клієнтом, визначення обставин притягнення клієнта до дисциплінарної відповідальності, ознайомлення з наявними у клієнта документами та формування його правової позиції 1 год. - 1 000,00 грн., ознайомлення з матеріалами цивільної справи 1 год. - 1 000,00 грн., складання додаткових пояснень у справі та подання їх до суду 4 год. - 2 000,00 грн., участь адвоката в судовому засіданні при розгляді справи 1 год. - 1 000,00 год. З даних акту-розрахунку №1 наданих адвокатських послуг від 26.02.2019 вбачається, що даний акт складено про те, що на виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги №19/02-2019 від 19.02.2019 і додаткової угоди №1 від 19.02.2019 до нього адвокатом Нором А.Г. були надані, а [PERSON] були прийняті та підлягають оплаті послуги з надання професійної правничої допомоги в цивільній справі, загальний розмір яких становить 5 000,00 грн. Суд вважає, що заявлені, так і понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, зазначена справа є малозначною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Разом з цим, суд вважає, що послуги по визначенню обставин справи, ознайомлення з наявними у клієнта документами та формування його правової позиції охоплюються загальною послугою, яка передбачає складання додаткових письмових пояснень після ознайомлення з матеріалами справи . За вказаних вище обставин, суд вважає виправданими та такими, що відповідають критерію реальності, розумності та співмірності наступні послуги: ознайомленні в суді з матеріалами цивільної справи та складання додаткових письмових пояснень у справі 1 год.- 1000,00 год., у часть у судовому засіданні-1 год-1000,00 00 грн., що всього становить 2 000,00 грн. Таким чином, оцінивши надані представником позивача матеріали в обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обґрунтованими частково. А тому враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 704, 80 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Враховуючи наведене вище та

Outcome: partial