Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Рижівській гранітний кар'єр» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Рижівський гранітний кар'єр» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 19 220 (дев'ятнадцять тисяч двісті двадцять) гри. 18 коп. та відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 (дві тисячі) грн. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.05.2013 року, за його позовом до Публічного акціонерного товариства «Рижівський гранітний кар'єр» про стягнення заробітної плати, позовні вимоги задоволені та стягнуто на користь [PERSON] - 1412,78 грн. Проте незважаючи на судове рішення від 28.05.2013 року відповідач провів розрахунок лише 26.09.2013 року, після звернення до ВДВС Комсомольського МУЮ. Відповідно до ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст.116 вказаного закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав посилаючись на обставини та підстави викладені в позовній заяві і просив суд позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Рижівській гранітний кар'єр» Хоменко Г.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись на обставини викладені в запереченні на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити з наступних підстав. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Правова позиція Верховного Суду України (у справі №6-144ц13) непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ «Рижівській гранітний кар'єр» на посаді заступника головного енергетика з 22.10.2012 року. Звільнений 13.02.2013 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 47 КЗпПУ - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України - при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Після звільнення позивача [PERSON] 13.02.2013 року ПАТ «Рижівській гранітний кар'єр» не проводив з останнім розрахунку по заробітній платі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.05.2013 року, за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Рижівський гранітний кар'єр» про стягнення заробітної плати, позовні вимоги задоволені та стягнуто на користь [PERSON] - 1412,78 грн. Проте незважаючи на судове рішення від 28.05.2013 року відповідач ПАТ «Рижівській гранітний кар'єр» провів розрахунок з позивачем [PERSON] лише 26.09.2013 року, після звернення до ВДВС Комсомольського МУЮ. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст.116 вказаного закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року установлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь , період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП. Відповідно до п. 21 Постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. "Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати" (далі Постанова КМУ №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 період, за який беруться дані для розрахунку середньомісячного заробітку береться два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Два календарних місяці роботи, які передують події (13.02.2013 року - дата звільнення), з якою пов'язана відповідна виплата - грудень 2012 та січень 2013 року. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 - середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. В грудні 2012 року оклад позивача становив 2 500,00 грн., фактично відпрацьовано в грудні 2012 року 9 днів, нараховано 1 071,43 грн.. В січні 2013 року оклад позивача становив 2 500,00, фактично відпрацьовано в січні 2012 року 8 днів., нараховано 958,08 грн.. (1 071,43 грн. + 958,08 грн.): (9 днів + 8 днів) = 119,38 грн./день Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України - при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Днем звільнення позивача є 13.02.2013 року. Днем повного розрахунку є 26.09.2013 року. Таким чином, кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком складає: 161 день х 119,38 грн./день = 19 220,18 грн., де, 161 день - кількість робочих днів у період з 13.02.2013 року по 26.09.2013 року з урахуванням вихідних та святкових днів згідно листів Міністерства праці та соціальної політики «Про норму тривалості робочого часу у 2013 році»; 119,38 грн./день - середня заробітна плата за один робочий день. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплатою йому належних грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров»я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З'ясувавши всі фактичні обставини суд приходить до висновку, що діями відповідача які полягали в незаконному непроведенні розрахунків позивачу [PERSON] було завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з неправомірними діями відповідача (їх тривалість та можливості відновлення) суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Outcome: partial