Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 березня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до своєї матері - [PERSON] про позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, позов підтримали та пояснила, що мати позивача [PERSON] протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дитини, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, зловживає алкоголем. В результаті цього позивач [PERSON] неодноразово поміщалась до притулку як дитина, позбавлена батьківського піклування. В зв'язку з цим просили позбавити [PERSON] батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без її участі не надала, тому суд вважає можливим розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Москалюк А.С. позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки відповідач [PERSON] дійсно на протязі тривалого часу злісно ухиляється від утримання та виховання своєї неповнолітньої доньки [PERSON]. Крім того службою у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації до суду надано висновок №01-29/1549 від 17 вересня 2014 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON]. Вислухавши пояснення позивача та її представника, а також представника органу опіки та піклування, дослідивши докази, що є у справі, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом на підставі пояснень позивача [PERSON] та наявної у справі копії свідоцтва про її народження встановлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу злісно ухиляється від належного виховання та утримання вказаної дитини, не забезпечує її всім необхідним, не піклується про її фізичний та духовний розвиток тощо. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, встановлені судом обставини є свідченням винятковості обставин за яких перебування дитини з відповідачем загрожує її здоров'ю, нормальному розвитку та існуванню. Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню вказаної дитини, оскільки протягом тривалого часу вона не проявляє відносно неї належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров'я та розвитку, хоча зобов'язана це робити. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача з негативної сторони, її байдуже ставлення до самого судового процесу про позбавлення батьківських прав, суд вважає недоцільним застосування заходів, щодо покращення її поведінки та ставлення до виховання дитини, зокрема у відповідності з п.18 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ її попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини, оскільки з огляду на характер її поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення ставлення відповідача до виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved