Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Лікар-психіатр Монастириського РТМО [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з заявою про примусову госпіталізацію в психіатричний стаціонар [PERSON], [INFO], без його згоди чи згоди його законного представника. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що згідно одержаних відомостях стосовно [PERSON], [INFO], який проживає за адресою [INFO], є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих; завдасть значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги; наявність психічного розладу підтверджує психічний стан, а саме, агресивні дії по відношенню до оточуючих. Також в заяві зазначає, що його припущення про наявність тяжкого психічного розладу в [PERSON] ґрунтується на інформації про його поведінку, отриманої від [PERSON], що подала заяву про примусову госпіталізацію її дядька [PERSON], оскільки він вчиняє соціально-небезпечні дії щодо рідних та оточуючих, проте згода [PERSON] про його огляд від нього отримана не була внаслідок неадекватної поведінки. У судовому засіданні представник Монастириського РТМО, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримав і пояснив, що відсутній документ, який посвідчує особу [PERSON],\~\~також відсутня можливість забезпечити явку [PERSON] у судове засідання. Окрім цього в судовому засіданні повідомив, що огляд [PERSON] на даний час не проводився, його останній огляд проводився в червні липні місяці. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги представником Монастириського РТМО підтримала повністю з підстав зазначених в заяві, суду по справі пояснила, що [PERSON] поводиться неадекватно, зі слів його матері знає що він її жорстоко побив і остання перебуває на лікуванні в хірургічному відділі ЦРЛ, проте сама не була очевидцем такої протиправної поведінки [PERSON] Про зазначену подію орган поліції не повідомляла. Прокурор, в судовому засіданні, заперечив щодо задоволення заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], жителя [INFO], вважає, що вона є передчасною, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, що особа, щодо якої подано заяву є [PERSON], [INFO], жителем [INFO], тобто відсутній документ, котрий ідентифікує особу, відсутні відомості про кримінальне провадження в ЄРДР щодо побиття [PERSON] своєї мами. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні зясовано, що на адресу суду надійшла заява лікаря-психіатра Монастириського РТМО [PERSON] про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], жителя [INFO] до психіатричного стаціонару. До заяви долучено консультативний висновок спеціаліста, згідно якого вбачається, що особа, відносно якої зроблена заява, на протязі тривалого часу хворів хронічним психічним захворюванням, неодноразово лікувався в ТОКПИЛ, інвалід ІІ групи, в даний час став неадекватний в поведінці, агресивний по відношенню до рідних та оточуючих. Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено підстави для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 282 ЦПК України, залежно від встановлених обставин, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Відтак: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», стаття 17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому, суд зауважує, що примусова психіатрична допомога безперечно є втручанням у приватне життя особи, щодо якої лікарем психіатром внесено заяву до суду, в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги. Однак, особа щодо якої подано заяву про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку примусову госпіталізацію, у судове засідання не зявився, що позбавляє суд можливості ідентифікувати особу [PERSON] відносно якого лікарем-психіатром Монастириського РТМО подано до суду заяву про примусову госпіталізацію до психіатричного стаціонару. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що належних та допустимих фактичних даних, які свідчать про нагальну необхідність втручання в приватне життя шляхом госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], жителя [INFO] до психіатричного закладу для стаціонарного лікування, заявником не доведено, оскільки відсутні докази, що особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які б обумовлювали його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби та суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення психічного стану. Також в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт побиття [PERSON] своєї матері, так як з повідомлення прокурора в судовому засіданні вбачається, що відсутні відомості про кримінальне провадження внесене до ЄРДР щодо побиття [PERSON] своєї мами та з відповідною заявою в органи поліції ніхто не звертався, а як в судовому засіданні пояснила [PERSON] про побиття вона знає зі слів матері [PERSON] Окрім цього, заявник не надав жодних доказів перебування матері [PERSON] у хірургічному відділі Монастириської ЦРЛ. Суд також не бере до уваги консультативний висновок спеціаліста про примусову госпіталізацію [PERSON] в психіатричний стаціонар, складений лікарем-психіатром [PERSON] 23.11.2016 року так як останній складений на підставі заяви [PERSON] від 23.11.2016 року щодо неадекватних дій [PERSON] , щодо жорстокого побиття своєї матері, яка знаходиться на стацірнарному лікуванні в хірургічному відділі ЦРЛ, яке свого підтвердження в судовому засіданні не знайшло, і за відсутності психіатричного огляду [PERSON], який згідно пояснень [PERSON] останній раз проводився в червні-липні 2016 року На підставі викладеного,

Outcome: dismissed