Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вона з 01 лютого 1998 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від сумісного проживання мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося у зв'язку з різними характерами та поглядами на сім'ю. Сторони фактично припинили шлюбні відносини, відновлювати які наміру не мають. Спільне життя та збереження сім'ї неможливе, суперечить її інтересам та інтересам дітей, тому просить задовольнити її вимоги. Позивачка до суду подала заяву, якою підтримала обставини, викладені в позовній заяві на обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім цього зазначила, що примирення сторін та збереження сім'ї неможливе. Сторони тривалий час проживають окремо, мають інші сім'ї, спільного господарства не ведуть, сімейного бюджету не мають. За згодою сторін діти залишаться проживати з нею. На даний час майнового спору немає. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «[PERSON]». Просила розглянути справу на підставі наявних в справі доказів та її заяви. Відповідач також подав до суду заяву аналогічного змісту. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що сторони 01 лютого 1998 року зареєстрували шлюб в Сербинівській сільській раді Старокостянтинівського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 3, це підтверджується даним свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 01 лютого 1998 року. Від спільного сумісного проживання мають дочку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Сербинівською сільською радою Старокостянтинівського району 04 листопада 1996 року), та сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Сербинівською сільською радою Старокостянтинівського району 01 березня 1999 року). Сімейне життя між сторонами не склалось, шлюб існує формально. Причинами розпаду сім'ї стали різні характери сторін, відсутність між ними взаєморозуміння. Сторони фактично припинили шлюбні відносини, відновлювати які наміру не мають, не ведуть спільного домашнього господарства, не мають спільного сімейного бюджету, тривалий час проживають окремо та мають інші сім'ї. На час розгляду справи про розірвання шлюбу майновий спір між сторонами відсутній. Сторони вирішили, що після розірвання шлюбу неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишаться проживати разом з позивачкою. За змістом ст. 51 Конституції України, ст. 24, ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи, що між сторонами тривалий час існують непорозуміння та суперечки, внаслідок чого склались неприязні відносини, подружні стосунки вони не підтримують, спільного домашнього господарства не ведуть, спільного сімейного бюджету не мають, жити однією сім'єю не бажають, мають інші сім'ї, суд прийшов до висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей, а тому шлюб слід розірвати. В заяві позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У відповідності до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу слід залишити позивачці її шлюбне прізвище «[PERSON]». Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 3 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Положенням ч. 2 ст. 115 СК України визначено, що рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved