Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання частини договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на нежитлове приміщення, визнання нерухомого майна спільно нажитим майном подружжя, посилаючись на наступні обставини. 16 листопада 1993 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у РАГС Калінінського району м. Донецька. Від цього шлюбу вони мали сумісну дитину - сина [PERSON], 1989 р.н. 20 червня 2011 року шлюб між ним та відповідачкою був розірваний рішенням Калінінського районного суду 20.06.2011р. До розірвання шлюбу в нього з [PERSON] були добрі, довірливі стосунки. Вони разом будували їх майбутнє, виховували дитину, вели спільне господарство. У 2010 році вони з відповідачкою з метою розвитку їхнього сімейного бізнесу - реалізація килимових виробів - вирішили придбати за спільний сімейний бюджет нежитлове приміщення для відкриття магазину по продажу килимів. Це приміщення було розташовано за адресою: [ADDRESS]. При обговорюванні даного питання з відповідачкою, вони прийшли до висновку, що нежитлове приміщення юридично буде оформлене на нього, так як під час шлюбу раніш вони придбали також нежитлове приміщення під магазин, яке було оформлене на відповідачку, й він вважав за справедливе, якщо новий магазин буде оформлене на його ім'я. Оскільки він постійно займався поточними справами з розвитку сімейного бізнесу, ведення фінансових розрахунків з купівлі вказаного приміщення він довірив відповідачці, у зв'язку з чим ним з його рахунків було знято спільно нажиті кошти, у тому числі сумі 300 000 грн. (довідки із банку про зняття вкладів додаються) для придбання приміщення. Гроші були переведені [PERSON], яка у для подальшому розрахувалася із продавцем приміщення. 14 січня 2010 року [PERSON] із продавцем вказаного вище нежитлового приміщення [PERSON] була укладена згода про завдаток, де покупець [PERSON] передає продавцю [PERSON] завдаток в розмірі 164 000 (сто шістдесят чотири тисячі) грн. 00 коп., що еквівалентно 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, за поточним комерційним курсом продажу доларів США в пунктах обміну валют м. Донецька на дату підписання даної згоди, в рахунок купівлі нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, вони домовилися з продавцем, що витрати на нотаріальне засвідчення договору купівлі - продажу майна вони із дружиною беруть на себе. Після підготовки усіх необхідних документів для продажу нежитлового приміщення 16 березня 2011 року, він разом із відповідачкою [PERSON] прибув до приміщення „Капітал-Банку" в Ворошиловському районі м. Донецька по вул. Артема, 63, для укладення договору-купівлі продажу нежитлового приміщення, розташованого по [ADDRESS]. Прибувши до банку, він виявив, що залишив вдома свій паспорт. Його дружина [PERSON] запропонувала йому оформити договір-купівлі продажу на неї, тому що поїздка займе значний період часу, а нотаріус [PERSON] вже приїхала для посвідчення правочину. Він не став заперечувати, але все ж таки вирішив поїхати додому й взяти паспорт для оформлення документів на своє ім'я. Коли він повернувся до відділення банку, дружина повідомила йому, що договір-купівлі продажу вона вже оформила, але у якості покупця нерухомості було записано не її, а їхнього син [PERSON] У зв'язку з цими обставинами, які виявилися несподіваними для нього, він посварився з відповідачкою. [PERSON] стала заспокоювати його й виступила із пропозицією, суть якої полягала в тім, що через деякий час, після того, як вони відремонтують приміщення, усі документи будуть переоформлені на його ім'я. Він погодився на це, оскільки повністю довіряв своєї дружині. Через деякий час після оформлення договору-купівлі продажу їх стосунки із [PERSON] розладились, і, як він вказував раніше, шлюб між відповідачкою та ним був розірваний. Коли ж ним було поставлено питання добровільно розподілити спільне майно із [PERSON], оскільки проживати та вести суспільне господарство та бізнес разом із відповідачкою вже не представлялося можливим, вона йому категорично відмовила. Стосовно питання про переоформлення документів на його ім'я купленого ними нежитлового приміщення, яке розташоване по [ADDRESS], вона відповіла, що переоформленням приміщення на його ім'я ні вона, ні син займатися не будуть. Коли він звернувся до сина [PERSON] щодо переоформлення нежитлового приміщення на нього, відповідач категорично відмовився. Фактично нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], було придбане за його рахунок та за рахунок його колишньої дружини, тобто за їх спільно нажиті гроші. Він збирав дані кошти для придбання магазину своїми тяжкими зусиллями, і саме з його банківського рахунку він передавав гроші своєї дружині [PERSON] для купівлі нерухомості. Основним доказом того, що його син [PERSON] не міг за свої кошти придбати вказане приміщення є те, що він ніколи не працював, оскільки зразу після закінчення середньої школі вступив до Донецького Національного університету та був студентом економічного факультету денної форми навчання за спеціальністю «Економіка підприємства». Таким чином, коштів у вказаній сумі він ніколи не мав, це, як він вказував раніше, були їхні із відповідачкою [PERSON] спільно нажиті гроші. Отже, вважає за правильне й справедливе визнати договір-купівлі продажу нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], в частині покупця [PERSON] недійсним, оскільки фактичними покупцями є він, [PERSON], та [PERSON], яка була на той період часу його дружиною, та визнати право власності на нежитлове приміщення за ними, й визнати нежитлове приміщення, спільно нажитим, оскільки дане приміщення було придбано за спільний бюджет за час його шлюбу з [PERSON] Згідно ст.235 ч.2 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У відповідності до ст.60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної власності подружжя. Ст. 321 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені, вважається, що його право на нежитлове приміщення, яке розташоване в Ворошиловському районі [ADDRESS], є обґрунтованим та законним, оскільки вказане вище приміщення було придбане за спільний бюджет на час його шлюбу із [PERSON] Незважаючи на обіцянку переоформити на його ім'я право власності на придбане за час шлюбу із [PERSON] спільно нажите майно - вказане нежитлове приміщення, власником якого спочатку мав бути він, відповідачі відмовилися це зробити. У добровільному порядку відшкодувати йому половину вартості цього приміщення, виходячи з того, що придбане в шлюбі майно, належить подружжю на праві загальної спільної власності в рівних частках, відповідачка категорично відмовляється, посилаючись на те, що формально власником цього приміщення є відповідач [PERSON] Оскільки відповідачі не бажають у добровільному порядку урегулювати спір, то в зв'язку із цими обставинами він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В нього є певні складнощі щодо надання суду документів, а саме, договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], оскільки він знаходиться у відповідачів. З метою захисту порушеного права ним було направлено позов до Ворошиловського районного суду м. Донецька, однак, 27.06.2013 року судом було винесено ухвалу про визнання позовної заяви неподаною на підставі несплати держмита у повному обсязі, оскільки судом не було враховано його заяву про розстрочку сплати держмита у зв'язку з скрутним становищем. В теперішній час держмито, незважаючи на те, що його матеріальне становище, як і раніше залишається важким, держмито сплачено ним у повному обсязі: 3000грн. (229,41грн.+2770,59грн.) за вимоги майнового характеру и 114,70грн. за вимоги немайнового характеру. Просив суд визнати договір-купівлі продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в частині відомостей про покупця, визнати його [PERSON] та [PERSON] за вказаним договором-купівлі продажу покупцями нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], визнати за ним [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], визнати майно - нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], таким, що є спільно нажитим за час шлюбу між ним та [PERSON], тобто спільно нажитим майном подружжя. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON]., яка діє на підставі ордеру серія ДН №000 на надання правової допомоги та витягу з договору б/н від 09.12.2013 року в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, просила суд відмовити позивачу в згідно вазаного договору безпідставними та необґрунтованими. Третя особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить телеграма. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідачів, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. 16 березня 2010 року між [PERSON], [PERSON], надалі іменовані «Продавці», з однієї сторони та з другої сторони [PERSON], надалі іменований «Покупець» був укладений договір, де за цим Договором «Продавці» зобов»язуються передати у приватну власність, а «Покупець» зобов»язується прийняти у приватну власність нежитлове приміщення, загальною площею 106,3 кв.м на 1-му поверсі житлового будинку літ. А-5, що розташоване по [ADDRESS]. Згідно п. 2.1 вказаного Договору, продаж нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчиняється за 33 054 гривень, які «Продавці» одержали від «Покупця» в рівних частинах кожна під час оформлення цього договору. Підписання цього договору «Продавцями» є підтвердження повного розрахунку за продане нежитлове приміщення та свідчить про відсутність у них по відношенню до «Покупця» будь-яких претензій фінансового характеру. Зазначена в договорі ціна відповідає волевиявленню «Продавців» і «Покупця», є остаточною і змінам не підлягає. Вони, Продавці, вважають зазначену в цьому договорі ціну продажу вигідною для них, її розмір не пов»язаний зі збігом якихось важких для них обставин і повністю їх задовольняє. Пунктом 2.3 цього договору передбачає, що вартість нежитлового приміщення згідно з даними Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації м. Донецька від 01.03.2010 року за № 25438653 становить 33 054 гривень. З вказаного договору вбачається, що він був посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] Також, вбачається, що сторонам договору купівлі-продажу нотаріусом було роз'яснено вимоги діючого законодавства. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовними вимогами просить суд визнати договір-купівлі продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в частині відомостей про покупця, визнати його [PERSON] та [PERSON] за вказаним договором-купівлі продажу покупцями нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], визнати за ним [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], визнати майно - нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], таким, що є спільно нажитим за час шлюбу між ним та [PERSON], тобто спільно нажитим майном подружжя, мотивуючі свої вимоги тим, що вказане нежитлове приміщення є спільним майном його та відповідачки [PERSON], яке було придбане за період перебування їх у шлюбі за сумісні гроші, а зазначений у договорі купівлі-продажу, як покупець відповідач [PERSON] не міг придбати майно, так як у нього не було грошей та на той час від був студентом, та це відбулося поки він їздив до дому за паспортом, так як прибувши до приміщення для укладання годи він з»ясував, що ним було залишено паспорт у дома. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є подія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину. Як визначає п. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст.627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, сторони оспорювального правочинину своїми підписами письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Правочин - є актом вільного волевиявлення особи, тобто підписуючи договір купівлі-продажу сторони були вільними в укладанні правочину. Отже, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження того факту, що між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу не було волевиявлення, яке було спрямовано на встановлення цивільних прав та обов»язків. Встановлено, що коло осіб, які були сторонами у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 106,3 кв.м на 1-му поверсі житлового будинку літ. А-5, що розташоване по [ADDRESS], від 16 березня 2010 року є [PERSON], [PERSON], надалі іменовані «Продавці», з однієї сторони та з другої сторони [PERSON], надалі іменований «Покупець». Як зазначено у ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорювальний правочин ). Тобто, вимога про визнання оспорювального правочину недійсним може бути пред»явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією із сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Отже, позивач [PERSON] на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу не був стороною. Крім того, посилання позивача на те, що 14 січня 2010 року [PERSON], яка була на той час його дружиною із продавцем нежитлового приміщення [PERSON] була укладена згода про завдаток, де покупець [PERSON] передає продавцю [PERSON] завдаток в розмірі 164 000 гривень в рахунок купівлі нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], а отже з цього вбачається, що фактично вказане майно було придбано [PERSON], яка на той час знаходилася у зареєстрованому шлюбі із позивачем, а тому вказане майно є спільним майном подружжя не заслуговують судом на увагу виходячи з того, що [PERSON] не була стороною договору купівлі-продажу, а крім того, 15 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання угоди про завдаток. Згідно якого сторони прийшли до сумісного і добровільного рішення про розірвання угоди про завдаток від 14.01.2010 року і повернення [PERSON] переданої [PERSON] суми в розмірі 164 000 гривень. З моменту підписання даного договору і повернення грошей, угода про завдаток від 14.01.2010 року між [PERSON] і [PERSON] визнається недійсним. Щодо посилань позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] не міг придбати майно, а саме нежитлове приміщення, так як на той час навчався та не мав коштів, то такі посилання позивача спростовуються наступними матеріалами справи. Отже, з відповіді ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 04.12.2013 року, яка була видана [PERSON] вбачається, що з 22.06.2009 року дійсно у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відкрито депозитний рахунок фізичної особи № [NUMBER], валюта рахунку долар США. Станом на 04 грудня 2013 року рахунок закрито, дата закриття 26.02.2010 року. Крім того, з відповіді ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 04.12.2013 року, яка була видана [PERSON] вбачається, що також 19.08.2009 року дійсно у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відкрито депозитний рахунок фізичної особи № [NUMBER], валюта рахунку долар США. Станом на 04 грудня 2013 року рахунок закрито, дата закриття 23.02.2010 року. Не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і того факту, що позивач [PERSON] зняв з рахунку грошові кошти у сумі 300 000 гривень для придбання приміщення, які були передані відповідачці [PERSON], яка в подальшому розрахувалася із продавцем, так як з договору купівлі-продажу від 16.03.2010 року вбачається, що сама відповідачка [PERSON] не була стороною угоди, укладена угода про завдаток між [PERSON] та [PERSON] була розірвана ще 15.01.2010 року, тобто за два місяці до укладання спірного правочину, а також продаж нежитлового приміщення було вчинено за 33 054 гривень. Тому, з урахуванням вище встановленого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання частини договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на нежитлове приміщення, визнання нерухомого майна спільно нажитим майном подружжя є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, так як є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати понесені при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed