Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обгрунтування позову зазначив, що він з 29 березня 2018 року по 03 травня 2019 року працював в ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді виконуючого обов"язки директора. Відповідно до наказу №55/ос від 03.05.2019 звільнений з посади у зв"язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі ст.36 п.2 КЗпП. Відповідачем не проведено розрахунок заборгованості по заробітній платі. На час звільнення заборгованість по виплаті заробітної плати становила 19720 грн. 68 коп. Крім того, тим,що відповідач не провів розрахунку при звільненні позивачу завдано моральні страждання. Він повинен був докладати додаткові зусилля для організації свого життя та родини, позбавлений можливості забезпечити належне медичне обстеження вагітній дружині. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 19720,68 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.03.2018 року по 23.04.2018 року та з 03.05.2019 року по день ухвалення судового рішення та 300000 грн. моральної шкоди та 5000 грн. витрат на правничу допомогу. 06.12.2019 року до суду поданий відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що завдання моральної шкоди позивачу не доведено належними доказами. Також, не погоджується з розрахунком заборгованості по заробітній платі. Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» та працював на посаді заступника директора та в.о. директора, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-13). Згідно наказу ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» № 49 від 29.03.2018 року [PERSON] прийнято на роботу з 30 березня 2018 року на посаду заступника директора з посадовим окладом згідно штатного розпису з випробувальним терміном 3 міс. Наказом ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» № 85 від 23.04.2018 року [PERSON] звільнено з 23.04.2018 року у зв"язку з встановленням невідповідності займаній посаді. В подальшому [PERSON] був прийнятий на посаду виконуючого обов"язки директора та наказом № 55/ос від 03.05.2019 року [PERSON] , звільнено з роботи на підставі п.2 ст36 КЗпП України в зв"язку з закіченням строку дії трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному, право заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Але, відповідачем вказані норми права були порушені, позивачу заробітна плата вчасно виплачена не була, заборгованість складає 19720 грн. 68 коп., що підтверджується довідкою ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» від 14.08.2019 року № 392. Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Поважності причин невиплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому, зокрема заборгованої заробітної плати, відповідачем суду не надано. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 16228 грн. 48 коп. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про наявну заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню у розмірі 12768 грн. 13 коп., оскільки такий розмір не виплаченої заробітної плати визначений без відрахування всіх встановлених законодавством податків і платежів. Згідно ст.83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. З урахуванням того, що позивач мав на час звільнення 5 днів невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листком за травень 2019 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3492,20 грн. Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачем в день звільнення, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст.117 КзпП за період з 03.05.2019 року по день постановлення рішення. Оданк суд вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.03.2018 року по 23.04.2018 року не підлягає задоволенню, оскільки в зазначений період позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, а норми ст.117 КзпП можуть бути застосовані після закінчення трудових відносин, тобто після 23.04.2018 року, про що вимог позивачем заявлено не було. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( час затримки по день фактичного розрахунку) суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Відповідно до п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками- почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. З огляду на те, що відповідач не надав довідку про середньоденний заробіток позивача, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно довідки про нараховану заробітну плату (а.с. 14) та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 15614 грн. 95 коп. (10975,07 грн. за березень 2019 р. + 20254,83 грн. за квітень 2019 р. = 31229,90 : 2), а середньоденна зарплата становить 800,77 грн. (31299,90 : 39 роб.дн.). Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком на 179 робочіх днів. З врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.09.2019 року по день постановлення рішення є обґрунтованою та з відповідача на користь позивача слід стягнути 143337 грн. 83 коп. ( 800,77 х 179 роб.дн.) Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначення розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, переживання з приводу докладання додаткових зусиль для організації свого життя та родини, позбавлення можливості забезпечити належне медичне обстеження вагітній дружині, що підтверджено медичною документацією, та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. та судовий збір у розмірі 3000 грн. 00 коп. на користь позивача за вимогу про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 28.10.2019 року, акт наданих послуг від 05.11.2019 року, яким визначено надані послуги та розмір їх оплати та квитанція до прибуткового касового ордера № 19/021 від 05.11.2019 року про сплату за послуги адвоката в розмірі 3000 грн. 00 коп. За таких обставин, сплачена відповідачем адвокату сума гонорару підлягає відшкодуванню в розмірі 3000 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial