Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи6 Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора «Татарка», Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського районує» про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою. Свої вимоги мотивував наступним. Згідно рішення виконкому Шевченківського району № 332 від 28.03.1996 [PERSON] було надано квартиру за адресою: 04107, [ADDRESS] на праві службового приміщення. 28 вересня 2001 року позивач уклав шлюб із [PERSON], тому у 2002 році її було зареєстровано у вказаній квартирі, як члена сім'ї. Після того, як подружні стосунки погіршились та фактично були припинені, 16 жовтня 2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу позивач та відповідачка не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету, разом з тим відповідачка не бажає звільнити службову квартиру, яка надана позивачу для проживання, а також не бажає знятися в органах ДМС з обліку реєстрації місця проживання, хоча проживає в квартирі періодично. Також відповідачка не сплачує. Крім того, відповідачка не сплачує житлово - комунальних послуг, працює не офіційно, що є перешкодою позивачу в отриманні пільг та субсидії. На даний час відповідачка не є членом родини особи, якій надано службове житло, не є у трудових відносинах з компанією якій належить житло, вселилася як член сім'ї, та виходячи з того, що шлюб між ними розірваний, відповідач більше не має права на користування службовим житловим приміщенням на підставі ст. 118 Житлового кодексу України. Крім того, позивач зазначає, після десяти відпрацьованих 10 років в комунальному підприємстві, має на меті реалізувати законне право та отримати право власності на надане службове житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: 04107, [ADDRESS], але не може це зробити, оскільки в квартирі зареєстрована відповідачка. Таким чином, Позивач просив визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування службовою квартирою [ADDRESS]. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] від 06.04.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Водночас, у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з 17.10.2017 року, Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2017 року за № 01-08-571 вищевказану цивільну справу було передано на потворний автоматичний розподіл. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2017 року матеріали цивільної справи позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи6 Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора «Татарка», Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою, передано для розгляду судді Юзьковій О.Л. Ухвалою від 08.11.2017 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні. 23.01.2018 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли заперечення представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» в яких серед іншого зазначалося, що вони заперечують проти задоволення позову та просять відмовити в повному обсязі. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, у судовому засіданні, яке відбулося 24.01.2018 року, ухвалою, постановленою судом, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 07.03.2018 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» про розгляд справи за його відсутності. 12.03.2018 Шевченківського районного суду м. Києва надійшли додаткові пояснення позивача, в яких зазначалося, що відповідачка інколи проживає з батьками в селі Красненькі Вінницької області, та з 2014 у спірній квартирі перебуває періодично, ніколи не сплачує комунальні платежі. На підтвердження вказаних обставин надав копії квитанцій про оплату комунальних платежів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, оскільки відповідачка не з'явилася в судове засідання він проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та треті особи в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України)суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири Ст. 405 ЦК України визначає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року №2 зі змінами, внесеними постановами від 10.03.1989 року №2, від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15, у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках колгоспів - з часу затвердження виконавчим комітетом відповідної Ради рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених. Згідно ч.1, ст.121 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Як наголошує ч.1, ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Судом встановлено, позивачу було надано квартиру за адресою: 04107, [ADDRESS] на праві службового приміщення, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Татарка» від 12.04.2016р. та копією ордеру [NUMBER]. На даний час вказана квартира не виведена із статуту службового житла. Згідно довідки Форми №3 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні, 2002 році відповідачку було зареєстровано у вказаній квартирі, як члена сім'ї Позивача. 16 жовтня 2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішення набрало законної сили. Як вказує позивач, після розірвання шлюбу позивач та відповідачка не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Відповідачка не сплачує комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг від імені позивача. Крім того, суду не надано доказів того, що відповідачка постійно проживає у спірній квартирі з 2014 року. Також не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність перешкод у користуванні [PERSON] спірною квартирою. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦП України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. В той же час, позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. На підставі викладеного, ст.ст.64,72, 118,156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved