Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій, з урахуванням поданої в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з ДП «Селидіввугілля»: - заборгованість по заробітній платі, невиплачену при звільненні в сумі 39693,75 гривень; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36148,32 гривень; - моральну шкоду в сумі 25000,00 гривень; - судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] в період часу з 25.03.2013 року по 24.05.2019 року перебував в трудових відносинах з ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (в зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я). З часу припинення трудових відносин, в супереч ст. 116 КЗпП України, позивачу не надано остаточного розрахунку, що й зумовило звернутися до суду за захистом порушених прав в спосіб стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень 2019 року, травень 2019 року в сумі 39693,75 гривень. Також, за позицією позивача, за затримку розрахунку при звільненні відповідач повинен понести відповідальність, тому заявляє вимогу стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України та моральну шкоду в порядку ст. 237-1 КЗпП. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідачем Державним підприємством «Селидіввугілля» на позовну заяву, в порядку ст. 274 ЦПК України, подано відзив, в якому відповідачем зазначено, що підприємством докладаються всі зусилля на погашення заборгованості із заробітної плати, утвореної перед позивачем [PERSON] , проте за відсутності бюджетного фінансування підприємство не має можливості здійснити своєчасну сплату. Надаючи довідку про заборгованість по заробітній платі станом на 09.12.2019 року в сум 37239,06 гривень, відповідач заперечує проти порушення положення статті 116 КЗпП України в тій частині, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Так, згідно табеля обліку робочого часу за травень 2019 року [PERSON] з початку місяця до 24.05.2019 року не працював, а знаходився на лікарняному (з 04.04.2019 року по 15.05.2019 року, з 16.05.2019 року по 23.05.2019 року). Позивач прибув на підприємство та написав заяву про звільнення за станом здоров`я, надавши довідку МСЕК від 23.05.2019 року про неможливість виконувати роботу за професією, тобто в день звільнення 24.05.2019 року [PERSON] не працював. Відповідно до другого речення статті 116 КЗпП України передбачено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то належні до виплати суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналогічне передбачено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.09.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Вимог про розрахунок з 24.05.2019 року до теперішнього часу до підприємства не було пред`явлено. За вказаних обставин, відповідач вважає, що до спірних відносин не підлягає застосування стаття 117 КЗпП України, тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною. Не визнає відповідач також позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми або інших негативних наслідків; також позивачем не наведено ніякого розрахунку морального збитку, який оцінюється в розмірі 25000,00 гривень. Крім того, відповідач вважає, що розрахунок витрат на правничу допомогу, викладений обсяг робіт, розмір гонорару адвоката в даній справі, яка є незначної складності, - не відповідає принципам розумності та співмірності наданим послугам. За таких обставин, ДП «Селидіввугілля» просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, та при стягненні заборгованості по заробітній платі суму визначити з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів. Окремо відповідачем подано заяву про розгляд справи у відсутність представника, що узгоджується з ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. З трудової книжки серійний номер [NUMBER] вбачається, що сторони перебували в трудових відносинах, з 25.03.2013 року [PERSON] обіймав посаду прохідника 4, 5 розряду з повним робочим днем в шахті, 24.05.2019 року звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я (а.с. 8-9). Згідно довідок ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» № 230/07р від 10.07.2019 року, № 251/08 від 01.08.2019 року на час звільнення 24.05.2019 року [PERSON] нараховано: - за квітень 2019 року - 7914,65 гривень, в тому числі допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (перерахунок за липень та серпень 2017 року) 4612,95 гривень, допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності 3290,16 гривень, компенсація частини затриманої заробітної плати 11,54 гривень; утримано: суму ПДФО - 691,08 гривень, сума військового збору 118,72 гривень, інші утримання 9,48 гривень; до сплати 7095,37 гривень; - за травень 2019 року 73595,19 гривень, в тому числі компенсація за невикористану відпустку 20618,08 гривень, вихідна допомога при звільненні 46259,70 гривень, допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності 6717,41 гривень; утримано: сума ПДФО 13323,24 гривень, сума військового збору 1103,93гривень, інші утримання 453,88 гривень; до сплати 58714,14 гривень, з них сплачено 03.07.2019 року компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16122,56 гривень; загальна сума заборгованості 49686,95 гривень (а.с. 11, 23). Зі змісту заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог вбачається, що 18 жовтня 2019 року на картковий рахунок зараховано грошові кошти в сумі 9993,20 гривень в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, та за відрахуванням цієї суми позивачем заявлено стягнення з ДП «Селидівугілля» борг по заробітній платі в сумі 39693,75 гривень (а.с. 32-35). Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] в частині стягнення належних при звільненні виплат - суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. За підрахунками позивача [PERSON] станом на 22 жовтня 2019 року (дата подачі уточненої позовної заяви) заборгованість по нарахованій заробітній платі, що не виплачена на день звільнення 24.05.2019 року складає 39693,75 гривень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату № 339/12, видана 09.12.2019 року ВП Шахта «1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» - нараховані за квітень 2019 року грошові кошти в сумі 7914,65 гривень за відрахуванням податків (суми ПДФО, суми військового збору, інших утримань) виплачено частинами: 18.10.2019 року 7095,37 гривень, 25.11.2019 року 1847,47 гривень; нараховані за травень 2019 року грошові кошти в сумі 73595,19 гривень (суми ПДФО, суми військового збору, інших утримань) виплачено частинами: 03.07.2019 року 16122,56 гривень, 22.08.2019 року 21,10 гривень, 18.10.2019 року 5331,42 гривень; станом на 09.12.2019 рік фактична сума боргу складає 37239,06 гривень (а.с. 50). Відомості надані відповідачем не оспорено позивачем, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Повно і\~всебічно з`ясувавши\~обставини по\~справі,\~надані сторонами\~докази,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні\~і які\~відповідають вимогам\~закону в\~розумінні їх\~належності та\~допустимості,\~-\~суд приходить\~до висновку,\~що примусовому\~стягненню з\~ДП «Селидіввугілля»\~на користь\~ [PERSON] підлягає заборгованість в сумі 37239,06 гривень (4474,42 гривень компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога 32764,64 гривень). Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з Державного підприємства «Селидіввугілля» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача [PERSON] дії відповідача ДП «Селидіввугілля» по несвоєчасній виплаті нарахувань при звільненні є протиправними, в зв`язку з порушенням строків виплати відповідач повинен понести відповідальність. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач проводить наступний розрахунок суми середнього заробітку за період затримки. Судом прийнято висновок про слушність аргументів [PERSON] , наведених в позовній заяві та про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Так, з матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача [PERSON] 24.05.2019 року відповідачем ДП «Селидіввугілля» не виконано обов"язок проведення повного розрахунку, не виплачені нараховані складові заробітку, борг станом на 09.12.2019 рік складає 37239,06 гривень (а.с. 50). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз ст. ст. 47, 116 КЗпП України, вказаних норм Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-259цс17 від 13.03.2017 року (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші п`ять днів тимчасової непрацездатності. Зазначене свідчить про те, що всі суми, включаючи одноразову допомогу, допомогу по тимчасовій непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вказана обставина підтверджується також правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідач ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», оформивши 24.05.2019 року звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, - обов`язок проведення з працівником розрахунку не здійснив, та остаточний розрахунок на час розгляду даної справи не проведено. Враховуючи вказане, з огляду, що відповідачем у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, - підприємство має відповідати згідно за ст.117 КЗпП України. Відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд проводить за правилами, встановленими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року. Згідно довідок № 230/07р від 10.07.2019 року, № 251/08 від 01.08.2019 року, № 339/12 від 09.12.2019 року ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» - середньоденна заробітна плата [PERSON] , що розрахована відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 347,58 гривень (а.с. 11, 23, 50). Таку суму середньоденного заробітку визначено і позивачем в уточненій позовній заяві (а.с. 37-41). В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 р. зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених вимогі на підставі доказів, поданих учасниками справи. З урахуванням вищевказаного, суд розглядає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в заявлений період, а саме з 25.05.2019 року (наступний день за звільненням) по 22.10.2019 року (в межах позовних вимог). З урахуванням роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2019 рік (лист № 78/0/206-18 від 08.08.2018 р.), - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні складає 103 робочих дні (травень 5 днів, червень 18 днів, липень 23 дні, серпень 21 день, вересень 21 день, жовтень 15 днів). Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 347,58 грн. (середньоденна заробітна плата) х 103 дні (кількість днів затримки розрахунку) = 35800,74 гривень. Саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи таке рішення, суд акцентує увагу на прийняту позицію відповідача щодо відсутності будь-яких заперечень, та не надання жодних пояснень по суті причин затримки виплати позивачу розрахункових сум у зв`язку із його звільненням з метою надання оцінки наявності / відсутності вини підприємства для підтвердження / спростування підставності застосування до спірних відносин сторін положення ст. 117 КЗпП України або застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. По суті позовних вимог в частині присудження [PERSON] моральної шкоди, за порушення ДП «Селидіввугілля» трудових прав, - суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» № 4 від 31.03.1995 р. роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема, невиплати йому грошових сум), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 25.04.2012 р. у справі N 6-23цс12 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України) - захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Аналогічна позиція міститься у п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. № 10-1389/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права". [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, - посилається, що дії ДП «Селидіввугілля» щодо не проведення розрахунку при звільненні, - поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального проживання як його особисто так і членів його сім`ї (нестача коштів на придбання продуктів харчування, купівля необхідних побутових речей), - все це мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Суд, такі посилання приймає до уваги, та з урахуванням правових норм, якими врегулювано спірні відносини сторін в розглядуваній частині позову, - приходить до висновку про наявність законних підстав для присудження моральної компенсації. Визначаючи розмір такого відшкодування, - суд, враховує вищезазначене, фактичні обставини справи, в тому числі тривалість порушення прав позивача, характер порушення прав позивача (відповідач станом на день ухвалення рішення не провів розрахунок з позивачем), обсяг душевних страждань, ступінь тяжкості вимушених змін у житті, здійснення додаткових зусиль для організації власного життя, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості, - вважає необхідним стягнути з ДП «Селидіівугілля» на користь [PERSON] моральну компенсацію присудивши грошову суму у розмірі 2000,00 гривень. Суд, надавши правову оцінку позовній заяві, ухвалюючи рішення про присудження до стягнення з [PERSON] на користь ДП «Селидіввугілля» сум коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, - зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ДП «Селидіввугілля» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. п. 1 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Тобто, з позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в заявленому позивачем розмірі 100842,07 гривень підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1008,42 гривень. Позовні вимоги задоволено частково на суму 75039,80 гривень (на 74 %), тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 746,23 гривень (1008,42 грн. х 74 % : 100 %). Крім того, [PERSON] згідно документальних матеріалів понесено витрати на професійну правничу допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги, укладеного 24.06.2019 року з адвокатом Молчановою Н.В. (а.с. 12). Так, згідно Акту наданих послуг по договору про надання правової допомоги № 03/06/2019 від 24.06.2019 року адвокатом надано таку правову допомогу відповідачу: надання консультації по суті спірних питань, підготовка та направлення адвокатського запиту, збір доказів для звернення до суду, підготовка, формування та подання позовної заяви до суду (а.с. 14). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 15/07 від 15.07.2019 року за Актом наданих послуг позивачем сплачено 5000,00 гривень (а.с. 15). Даний розрахунок перевірено судом з урахуванням наступних положень законодавства. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. \~ \~ \~ \~На переконання суду, розмір витрат на правову допомогу, а саме консультації, адвокатський запит та складання позовної заяви має бути оплачений в сумі 1500,00 гривень, оскільки така оплата зазначеного виду роботи адвоката відповідатиме принципу співмірності, зазначеному в ч. 3 ст. 137 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 9, 263, 617 ЦК України,

Outcome: partial