Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач, Виконком Дзержинської районної у місті ради, звернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно з діючим законодавством України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить управління житловим фондом комунальної власності, питання розподілу та надання житла, що належить до комунальної власності, розташованого на території району, у тому числі кімнат у гуртожитках. Здійснюючи вказані повноваження, виконкомом Дзержинської районної у місті ради встановлено, що на реєстраційному обліку у кімнаті № [NUMBER] загальною площею 22,4 кв.м. в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] знаходиться [PERSON], 1975 року народження. Вказаний гуртожиток перебуває в комунальній власності міста. Кімната не приватизована та не є приватною власністю відповідача. Відповідач тривалий час, у кімнаті фактично не мешкає, його місце перебування невідоме, будь-яка інформація про нього відсутня. Оплата за комунальні послуги по кімнаті не сплачується, що призводить до неякісного обслуговування житлового фонду та збільшення заборгованості за енергоресурси. Враховуючи те, що [PERSON] без поважних причин тривалий час, понад шість місяців, не мешкає у вищезазначеній кімнаті, позивач просить визнати його особою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Судом, постановлено заочне рішення за вказаним позовом. За заявою відповідача, ухвалою суду від 27.04.2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом Виконкому Дзержинської районної у місті ради до [PERSON], третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку скасовано. Позивач у судове засідання не з"явмвся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Однак, враховуючи що в матеріалах справи міститься заява щодо розгляду справи за відсутності позивача, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами, за відсутності представника позивача. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Бойченко Л.П. зазначила, що Відповідач дійсно певний час проживає за іншою адресою, з тих підстав, що там кращі умови проживання для Малолітньої дитини. Просила суд в позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не місцевий, йому було надано спірну кімнату, але і його дружині також надали пільгове житло, в якому є кухня, краща за спірне приміщення, тому вони певний час проживали за іншою адресою. За цей час відповідач робив ремонт в спірній кімнаті і систематично сплачував комунальні платежі, в підтвердження надав до суду копії квитанцій про сплату комунальних платежів. Крім того зазначив, що 31 серпня 2016 роу спливає термін дії договору, укладеного його дружиною з навчальним закладом, тому він має намір користуватись спірним житлом. Просив відмовити в позовних вимогах. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Виконкому Дзержинської районної у місті ради не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з довідки №804 від 11.02.2015 року (а.с.3), виданої ОСББ "Домнобудівників 2, корпус 2", вбачається, що [PERSON] 1975 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS], кімн. [NUMBER] (а.с.3). З акту б/н від 11.02.2015 року складеного ОСББ "Домнобудівників 2, корпус 2" вбачається, що [PERSON] 1975 року народження не мешкає в гуртожитку за вказаною адресою з листопада 2013 року (а.с.5), тобто понад шість місяців. Заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.02.2015 року складає 1473,10 грн. (а.с.4). Так, позивач посилаючись на ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] та зняття його з реєстраційного обліку, так як він понад встановлений законом термін без поважних причин не проживає в спірній кімнаті, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несе. Відповідно до ст.ст. 47-48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу Української РСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством. Згідно з ч.1 ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи 07.06.2008 року було укладено шлюб між [PERSON], та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 160 (а.с.36). Відповідно до свідоцтва про народження 24.11.2008 року народився [PERSON], батьком записано Відповідача [PERSON], мати [PERSON] (а.с.38). У матеріалах справи міститься договір про надання місця проживання в гуртожитку № 626 від 19 жовтня 2010 року на житлову площу виданий дружині Відповідача по справі - [PERSON] на право зайняття з сім'єю з «3» чоловік житлової площі в гуртожитку № 3 (а.с.39). Згідно наданих суду копій квитанцій, судом встановлено, що Відповідач [PERSON] систематично сплачує за комунальні послуги, зокрема: 04 лютого 2015р. на суму 681,11 грн., 30 червня 2015р. на суму 204,19 грн., 19 травня 2015р. на суму 555,00 грн., 10 квітня 2015р. на суму 418,90 грн., 13 січня 2016р. на суму 504,31 грн., 03 серпня 2015р. на суму 229,45 грн. (а.с.33-35). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Наявність заборгованості по комунальним послугам не може слугувати підтвердженням не проживання в кімнаті відповідача. Судом критично оцінюються наявні в матеріалах справи акти про не проживання Відповідача у спірній кімнаті і щодо втрати ним права на користування жилим приміщенням в гуртожитку, оскільки такі акти складені формально, у них не зазначено чи перебувають особисті речі відповідача у кімнаті, не вказано, з якого джерела інформації встановлено, що останній понад півроку там не проживає. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що Відповідач своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від наданої йому кімнаті, користується та утримує її належним чином, причини його тимчасової відсутності є поважними, таким чином доводи позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку у вказаній кімнаті, не знайшли свого підтвердження, а позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають. На момент подання позову, позивач був звільнений від сплати судового збору, тому у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, в порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України у розмірі 243,60грн.

Outcome: dismissed