Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання осіб, що втратили право користування житловим приміщенням, в подальшому який уточнила. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу від 11.10.1991 року № 291/2, матері позивача [PERSON] (нині покійній) разом з її сімєю у складі 4 осіб зазначеним виконавчим комітетом було видано ордер на жиле приміщення № 665 від 14 листопада 1991 року, відповідно до якого мати позивача [PERSON], її чоловік [PERSON], її син [PERSON] (брат позивача ) та позивач отримали право на проживання у трьохкімнатній квартирі, житловою площею 37,61 кв. м, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Якіра ([PERSON])[ADDRESS], та вселились у вказану квартиру.12 серпня 2005 року братом позивача [PERSON] було укладено шлюб з [PERSON], яка після укладення шлюбу отримала прізвище [PERSON]. Від зазначеного шлюбу 16 вересня 2005 року у них народився син [PERSON].Після укладення шлюбу та народження дитини, дружина брата позивача [PERSON] разом із сином [PERSON], як члени його сімї, на підставі ст. 65 Житлового кодексу УРСР, також отримали право на проживання у квартирі, розташованій за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова (Якіра)[ADDRESS], та зареєструвались в ній. Однак, сімейне життя між [PERSON] та його дружиною [PERSON] не склалось. У 2010 році остання разом із неповнолітнім сином [PERSON] добровільно, за власною ініціативою виїхали із вищевказаної квартири. У 2011 році між братом позивача [PERSON] та його дружиною [PERSON] було розірвано шлюб, після розірвання якого остання залишила прізвище [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом із неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], переїхали на постійне місце проживання до міста Одеси. Приблизно у 2012-2013 році [PERSON] зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, після укладення якого отримала прізвище [PERSON]. Від зазначеного шлюбу у неї народилась дитина. Тобто, відповідач [PERSON] утворила нову сімю, в якій вона разом зі своїм сином від першого шлюбу [PERSON] на протязі вже багатьох років проживають за адресою: 65089, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, буд. № 53а та не мають намірів повертатись у квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова (Якіра)[ADDRESS]. Неповнолітній [PERSON], [INFO] був виписаний батьком із спірної квартири. Відповідач у вказаній квартирі не мешкає, комунальні платежі не сплачує, тому просить суд суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : м. Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова, 22/113. Позивач в судовому засіданні присутня не була, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності без фіксації технічними засобами, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представники третіх осіб в судовому засіданні присутні не були, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності, відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 14 листопада 1991 року [PERSON] видано Ордер на житлове приміщення № 665 на право зайняття приміщення, житловою площею 37,61 кв. м, яке складається із 3-х кімнат, за адресою [ADDRESS]. На підставі ордеру в квартиру вселились [PERSON] та члені її сімї чоловік [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON] - позивач, та зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою (а.с.6). Відповідно до довідки № 282 від 10.11.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], та позивач [PERSON]І.(а.с.8). Як вбачається з довідки № 18 від 25.01.2017 року за адресою:[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], та позивач [PERSON] Згідно акту від 11.11.2016 року, складеному мешканцями буд. 22 по вул. Володимира Бизова, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] не проживають в [INFO] з 2010 року (а.с.7). Серед основних прав і свобод людини і громадянина є право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ця норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату, відповідно до закону. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності. Крім того, відповідно до\~\~\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~ кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. \~\~\~\~\~\~\~\~У цій справі, спір стосується наявного майна, яке було передане у користуванні членів сімї позивача відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів міста [PERSON]. Таким чином, відповідно до положень ст. 41 Коституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 1216 ЦК України, [PERSON] має право на судовий захист свого порушеного права. Статтею 6 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідачем не надано доказів, що ордер на житлове приміщення, а саме квартиру № 113, секції 4, в будинку № 22 на вул. Володимира Бизова у м. Кривому Розі визнано недійсним у встановленому законодавством порядку, а отже й відсутні підстави вважати, що позивач не має права на користування спірним житлом. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством, особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Так судом встановлено, що Відповідач, не будучи власником квартири, не будучі вписаною в Ордер від 14 листопада 1991 року за № 665, який був виданий [PERSON] на право зайняття вищевказаного житлового приміщення, не будичи членом сім"ї наймача, залишається зареєстрованою за попереднім місцем свого проживання, з 2010 року не проживає у квартирі, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, поважні причини відсутності відповідача в квартирі понад встановлені строки судом не встановлено, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в повному обсязі. Відповідно до\~ ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання\~ особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, а саме 551,20 грн., підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved