Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду 23 квітня 2014 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01.07.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2 000 гривень на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] в порушення умов кредитного договору та діючого законодавства України свої зобов»язання не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 02 березня 2014 року становить 13028.60 грн.. Тому позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір. Від імені представника позивача до суду подано письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про надання згоди на ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в жодне судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить Довідка про доставку СМС. (а.с.№ 30, 48) та телефонограма про повідомлення відповідача про слухання справи.(а.с.№29) Не подано відповідачем і заперечень на позовну заяву, право на яке, йому судом роз"яснено в Ухвалі про відкриття провадження по справі. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення що відповідає положенням ст.224-226 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні іїм правовідносини. 01 липня 2008 року між ПАТ «Акцентбанк» та [PERSON] укладено договір. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] отримав кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.№9-11) Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із правилами користування платіжною карткою та заявою [PERSON] складають між банком і відповідачем договір, останній діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін (а.с.№9-11). Позивач звернувся до суду лише 23.04.2014 року, з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки відповідачем було отримана нова картка по якій надавались послуги з обслуговування, Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору від 01.07.2008 року закінчився 01.07.2010 року. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка знайшла своє відображення в рішенні Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до Особа 1 про стягнення заборгованості за заявою Особа 1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2013 року. За таких обставин, вимоги щодо стягнення заборгованості за договором від 01.07.2008 року в розмірі 13028,60 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. При цьому, виходячи з розрахунку заборгованості за договором від 01.07.2008 року (а.с.№9-11) наданого позивачем до позову, судом вбачається, що відповідачем не здійснювалася відповідна сплата за користування кредитом, про що було достаменно відомо позивачу, який до 23.04.2014 року, не пред'являв до суду позову про стягнення заборгованості. Матеріали справи не містять доказів і того, що позивач скористався будь-яким із положень визначених в Умовах та Правилах надання банківських послуг (а.с.№ 9-11). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed