Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог вказала, що 23.01.2019 року рішенням Лохвицького районного суду між нею та відповідачем розірвано шлюб. Від шлюбу з відповідачем має дитину сина [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з нею, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.05.2019 року. Однак із відповідачем мають спір стосовно місця проживання дитини. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. На даний момент, проживає разом із сином в будинку співмешканця [PERSON] . Дитина забезпечена окремою кімнатою в будинку, також в будинку створені всі належні умови для проживання дитини. Орган опіки та піклування Лохвицької РДА вважає, що нею створено всі належні умови для проживання дитини. Тому просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею. Позивач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував, щоб їх малолітній син проживав з позивачем. Представник третьої особи органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги зазначені у позові підтримала. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 23.01.2019 року рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області розірвано (а.с.7). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане 04.10.2017 року, який проживає з позивачем (а.с.8). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.05.2019 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає в [ADDRESS] . З нею проживає її син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини від 06.05.2019 року № 01-28/1075, встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає в [ADDRESS] . На даний час [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. 22.04.2019 року службою у справах дітей Лохвицької райдержадміністрації та Лохвицьким районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведено обстеження умов проживання сім`ї та проведено оцінку потреб дитини. [PERSON] з сином проживає в будинку співмешканця [PERSON] . В будинку є всі необхідні меблі, побутова техніка, є окрема кімната для дитини. Фактично догляд за дитиною здійснює мати. [PERSON] в повній мірі забезпечує потреби дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. [PERSON] має всі умови для виховання сина, наміри виховувати дитину в доброті та в дусі поваги і любові. Враховуючи вищесказане, орган опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації вважає, що [PERSON] створено умови для проживання дитини [PERSON] , [INFO] , в м. Лохвиця, [ADDRESS] . Остаточне вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини залишити за судом (а.с.10). Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За положеннями ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст.155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою . Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновком органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини від 06.05.2019 року № 01-28/1075, визнано, що [PERSON] в повній мірі забезпечує потреби дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, має всі умови для виховання сина, наміри виховувати дитину в доброті та в дусі поваги і любові. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те з ким із них дитина залишається проживати, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також те, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з матір"ю, позивачем по справі, враховуючи вік малолітнього [PERSON] , [INFO] , який на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір`ю, який фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, з врахуванням згоди батька, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивач просила не стягувати з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved