Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 1269124 гривні, суми процентів за користування грошовими коштами в розмірі 221699,97 гривень, суми втрат від інфляції в розмірі 161727 гривень, 29401,05 гривень 3% річних та судових витрат у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надав [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 1310124 гривні для здійснення підприємницької діяльності і зазначені обставини підтверджуються розпискою від 21.03.2016 р. Відповідач зобов»язався повернути зазначені кошти згідно графіку до 31.05.2016 р. Однак, відповідач виконав свої зобов»язання частково і в подальшому відмовився від виконання згобов»язань. Позивач, з врахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України, просить стягнути з відповідача суму позики, проценти за користування коштами в розмірі, визначеному ст.1048 ЦК України, а також інфляційні збитки та 3% річних від суми позики. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги та обгрунтування позову в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що будь-які грошові кошти за договором позики від 21.03.2016 р. не передавались. Між сторонами дійсно існували правовідносини щодо фінансових зобов»язань, однак, не як між фізичними особами, а як між керівниками юридичних осіб, і всі розрахунки велись між юридичними особами та були вчинені до 2016 року. Відповідач визнав, що дійсно, юридична особа, керівником якої був позивач, перерахувала на його прохання на іншу юридичну особа 60000 Євро. Через рік позивач попросив написати письмову розписку про отримання ним боргу, однак на момент написання розписки будь-які кошти не передавались і розрахунку в подальшому також проводились між юридичними особами. Оскільки кошти перераховувались юридичними особами в Євро, а розрахунок на території України здійснювався в гривні, виникла курсова різниця, яку позивач вважає боргом, в зв»язку з чим, на думку відповідача, виник даний спір. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем при зверненні до суду надана розписка від 21.03.2016 р. про визнання залишку коштів [PERSON] Відповідно до змісту розписку [PERSON] визнав отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 1319124 гривні, що еквівалентно 44565 Євро, та зобов»язався їх повернути до 31.05.2016 р. згідно встановленого графіку. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. В силу положень ст..ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовуют ь вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення дя вирішення справи. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докаи, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Одним із видів доказів - є письмові докази. Відповідно до ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. У даній справі як на підтвердження укладення договору позики позивач посилається на письмову розписку від 21.03.2016 р. Однак, як встановлено в ході судового розгляду будь-які грошові кошти при підписанні даної розписку [PERSON] не отримував, а [PERSON] не передавав, а зазначеною розпискою вони підтвердили існування зобов»язань, які виникли ще до її підписання. Зазначені обставини позивач не заперечував і підтвердив, що кошти 21.03.2016 р. він не передавав. Інших доказів на підтвердження укладення договору позики між сторонами та передачі грошових коштів відповідачу саме 21.03.2016 р. позивачем не надано. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення договору позики, як фізичними особами, до 2016 р. також не підтверджені жодними у справі доказами. Враховуючи викладене, суд не вбачає законних підстав з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження укладення договору позики та передачі грошових коштів для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача грошових коштів. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України і в зв»язку з відсутністю підстав для задоволенню позову судовий збір, сплачений позивачем, не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed