Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і зазначає, що між Банком та відповідачем 17.06.2011 р. укладено кредитний договір ВL а ЖГ А 00044460 та додаткові угоди до нього , відповідно до якого, Банк зобов'язався надати відповідачу кредит в розмірі 15000 грн., для придбання побутових товарів , на термін 36міс., з сплатою 15 % річних за користування кредитом. Відповідач мав щомісячно, в строки, визначені угодою, погашати частинами суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки, погоджені сторонами. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі і надав відповідачу кредит. Відповідач свої зобов»язання виконав частково, порушив вимоги п. 4.3 договору кредитування. Станом на 17.06.2014 р. заборгованість відповідача перед банком складає 64272,14 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 12941,60 грн; відсотки - 4898,53 грн., комісія РО- 7688,19 грн., плата за пропуск платежів - 38743,19 грн. Позивач вважає,що згідно ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, а боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, позивач просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача 64272,14 грн. заборгованості за договором кредиту, та понесені судові витрати: 643.72 грн. Ці вимоги представник позивача підтримує (л.с.38-41). Відповідач проти погашення основної суми боргу не заперечив, однак просив зменшити суму нарахованих штрафів та пені,враховуючи неспівмірність суми боргу та нарахованої пені та його сімейний і майновий стан. Проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін,суд вважає, що вимоги позивача підлягають частвовому задоволенню. Судом встановлено, що відповідач дійсно уклав угоду з банком про отримання кредиту (л.с. 5-12). Відповідно до цього договору, Банк зобов'язався надати Відповідачу кредит в розмірі 15000 грн., на термін 36 міс., з сплатою 15% річних за користування кредитом. Відповідач мав щомісячно, в строки, визначені угодою, погашати частинами суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки, погоджені сторонами. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі і надав відповідачу кредит . Відповідач свої зобов»язання виконав частково , порушив вимоги п. 2.5.2 договору кредитування. Станом на 17.06.2014 р. заборгованість відповідача перед банком складає 64272,14 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 12941,60 грн; відсотки - 4898,53 грн., комісія РО- 7688,19 грн., плата за пропуск платежів - 38743,19 грн. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в передбачений договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, а боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання ,настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема , Банк має право на повернення боргу по кредиту і відсотки за строк користування ним, шляхом стягнення з відповідача суми боргу. Вимоги позову щодо стягнення основної суми боргу за кредитом, відсотків є обгрунтованими і суд їх задовольняє. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача 38743.19 грн. штрафів ( пені, неустойки за прострочку платежів), яку банк зазначає як плата за пропуск платежів , то суд вважає за можливе зменшити цю суму до розумних меж, враховуючи, що сума основного боргу за кредитом складає 12941,60 грн., нарахована сума штрафів 38743.19 грн. є неспівмірно великою, несправедливою, тому, з врахуванням цих обставин,сімейного та майнового стану боржника,який має невелику заробітну плату, сім"ю, оплачує навчання дитини (л.с.48-50), суд зменшує такий платіж до 20 тис. грн. Така позиція суду узгоджується з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" в справі 1-12/2013 від 11.07.2013 року № 7 -рп/2013 п. 3.1. якого вказано,що відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 627 ЦК у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. 3.2. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому ,п. 4 ч.1 ст. 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Таке рішення суд вважає справедливим та обгрунтованим. Вимога позову про стягнення з відповідача судових витрат підлягає задоволенню. відповідно до суми задоволених вимог.

Outcome: partial