Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 19 листопада 2011 року вона [PERSON], [INFO] уклала шлюб з [PERSON], [INFO], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 19 листопада 2011 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1159. Після реєстрації шлюбу вони почали проживати разом в будинку [ADDRESS]. Під час подружнього життя в них народилась донька [PERSON], про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 23 грудня 2014 року зроблено актовий запис за №389. Вона [PERSON] та відповідач прожили у спільному шлюбі досить тривали час, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Нажаль - все вище сказане більше стосується перших років спільного життя, але останнім часом вони не можуть як сім'я проживати разом виконувати сімейні обов'язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми. З 03 березня 2015 року відповідач виїхав з місця постійного проживання в невідомому напрямку та в наступний час місце нового перебування їй не відомо. З нього часу сімейні відносини між ними фактично припинились. З підстав наведених вище, збереження їх сім"ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим у зв'язку з чим вона вирішила звернутись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Тому, у відповідності до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Крім того. ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на засадах взаємної любові та поваги, то збереження подружніх відносин неможливо, якщо втрачена їх основа. Тому норма вказаної вище статті надає мені право звернутись до суду з відповідним позовом, в якому вимагати розірвання шлюбу. Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України, зокрема таких як вагітність дружини, тобто її, або ж недосягнення їх спільними дітьми одного року - відсутні. Тому вважає за необхідне, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, постановити рішення про розірвання шлюбу, оскільки їх подальше спільне життя як подружжя с неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам так і її чоловіка. Після розлучення, їх спільна донька, буде проживати з нею, а питання майна, набутого в період перебування її та відповідача в шлюбі, будуть вирішуватись поки що в позасудовому порядку шляхом спільного порозуміння, взаємних поступок та інтересів кожного з подружжя. Відповідно до ч.9 ст. 110 Ц11К України Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Таким чином просить розірвати шлюб, укладений 19 листопада 2011 року між нею [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області по актовому запису №1 159 від 19 листопада 2011 року. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». В судовому засіданні позивач [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити, мотивуючи тим, що вона вже на протязі двох років, після звернення з позовом про розірвання шлюбу не спілкується зі своїм чоловіком, який проживає на території Російської Федерації в м. Москва, на зв'язок інтернетом або в телефонному режимі він не виходить, а ні з нею, а ні з дитиною не спілкується, жодної допомоги не надає. Позивач також зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог Конвенції «Про правову допомогу та правових відносин по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22.01.1993 року, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду або проведення розгляду справи за його відсутності не надав, відзив не надав. На підставі заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за відсутності відповідача, в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, а саме: копією паспорта позивачки ( а.с.4-5); копією свідоцтва про шлюб ( а.с.6); копією свідоцтва про народження ( а.с.7); довідкою про склад сім'ї ( а.с.8); копією паспорта відповідача ( а.с.20-23); копією довідки про реєстрацію місця проживання особи ( а.с. 24); копією документів про виклик відповідача (а.с.45-57); копією повідомлення Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 20.03.2018 року за № 06-178-16 щодо виконання судового доручення про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій відносно [PERSON] ( а.с.61-71); заявою позивача та поштовими повідомленнями про отримання відповідачем судових повісток. Суд, вивчивши позовні вимоги, пояснення позивача, письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до матеріалів справи, позивачка звернулася з позовом до суду до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу в липні 2016 року. Оскільки відповідач мешкає в Російській Федерації, він викликався до суду відповідно до вимог Конвенції «Про правову допомогу та правових відносин по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22.01.1993 року. З пояснень позивача, її чоловік, відповідач по справі, [PERSON] на протязі двох років, а ні з нею, а ні з дитиною не спілкується, на зв'язок інтернетом або в телефонному режимі він не виходить, жодної допомоги не надає. Зазначені факти підтверджують, що подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї між подружжям стали неможливими. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Сторонами не надано письмових доказів щодо перешкод розірвання їх шлюбу у відповідності до ст.ст. 109, 112 СК України. Отже, суд приходить до висновку про те, що причини, які виникли між сторонами та змусили позивача звернутися до суду та наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї між [PERSON] та [PERSON] стали неможливими, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 109,112 СК України та

Outcome: approved