Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що з [PERSON] проживали в зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2007 року. На даний час спільне життя не склалося через різні характери та погляди на життя, що призвело до втрати почуттів один до одного. Шлюбні стосунки припинено. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. І позивач, як батько дитини усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров"я дитини вважає за необхідне визначити місце проживання дитини з ним. Відповідачка зловживає спиртними напоями та веде аморальний та асоціальний спосіб життя. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічним викладених в позовній заяві. Просив суд задовольнити позов повністю. Відповідач позовні вимоги визнала частково щодо розірвання шлюбу не заперечувала, а проти визначення місця проживання доньки з батьком заперечила та пояснила, що донька мамина дитина. Відповідач працює, проживає в житловому будинку з батьками, на обліку в нарколога не перебуває, алкогольними напоями не зловживає. Представник третьої особи послався на розсуд суду та зазначив, що служба у справах дітей та сім"ї не прийшли до остаточного рішення стосовно даного питання. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що 28 вересня 2007 року між сторонами зареєстровано шлюб в відділі реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №410. Від даного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] [INFO]. На даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, збереження сім"ї та примирення неможливо і це не заперечується сторонами. Що дає суду в цій частині позов задовольнити. Згідно ст.56 Сімейного Кодексу України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на особисту свободу. Позивачем ставиться вимога про визнання місця проживання їх спільної доньки з відповідачем за його місцем проживання так, як дружина зловживає спиртними напоями та веде аморальний та асоціальний спосіб життя, а він як батько дитини усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження її психічного та фізичного здоров"я вважає дитина повинна проживати з ним. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого 02 квітня 2008 року в них народилася донька Дарія. На даний час сторони проживають окремо та подано позов про розірвання вказаного шлюбу. Дитина проживає разом з матір"ю. Батько дитини провідує дитину та забирає її на вихидні дні до себе. Згідно з виягу протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 16.11.2015 року, рекомендовано позивачу, як батьку дитини вирішити питання про визначення місці проживання дитини в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач, як матір дитини працює та має стабільний заробіток. Позивачем не надано належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог, на які він посилається в своєму позові, щодо не спроможності матері дитини здійснювати належний догляд та виховання доньки, а також не знайшло своє підтвердження факт зловживання відповідачкою спиртними напоями та не підтверджено ведення нею аморального та асоціального способу життя. Крім того, позивачем не надано суду жодного належного доказів про те, що він може створити кращі матеріальні умови та кращі умови для виховання й розвитку дитини. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов в частині визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька є безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: partial