Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка - [PERSON] , [INFO] . За рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року неповнолітнього сина [PERSON] залишено на проживанні з батьком [PERSON] ; малолітню доньку [PERSON] залишено проживати з матір`ю [PERSON] , вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1500грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття. Донька [PERSON] живе з позивачем, перебуває на її утриманні. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні доньки, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у житті доньки свідомо не приймає. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню доньки, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні спільної дитини, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення. Два рази позивач зверталася до відповідача з листами від 11.01.2019р. та від 06.02.2019р., якими просила дати свою нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки за кордон з України до Словацької Республіки та інших країн-членів Шенгенської Угоди та Євросоюзу, та у зворотному напрямку, у період з 01 лютого 2019 року по 01 лютого 2022 року малолітній дочці [PERSON] , [INFO] , яка не досягла 16-річного віку, без згоди батька, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] . Дані поїздки необхідні для покращення стану її здоров`я, оскільки в дитини дисфункція біліарного тракту, навчання дитини, підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Дитині потрібне санаторно-курортне лікування в санаторії гастроентерологічного І профілю. Позивач хоче повести дитину на лікування на термальні озера в місто Кошице Словацької Республіки в період з 01 червня по 28 серпня 2019 року. На звернення позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кодон від [PERSON] не було жодної реакції. Окрім цього, позивач зазначила, що донька [PERSON] навчається у Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 6 імені Івана Ревчука, що підтверджується довідкою від 18.02.2019 р. № 02-5/41. Дитині ця поїздка не принесе ніякої шкоди, а навпаки, це буде корисно для дитини, в першу чергу, для її здоров`я. Таким чином, оскільки відповідач добровільно не надає дозволу на виїзд з країни неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , чим порушується право на вільне пересування дитини, порушується її право на підвищення рівня світогляду, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, то вважає за необхідне в судовому порядку вирішити це питання і надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України у супроводі матері, [PERSON] , без згоди батька, [PERSON] . Позивач та донька є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, позивач має місце роботи, дитина знаходиться на її утриманні, дочка навчається в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 6 імені Івана Ревчука, доступ батька до дитини не обмежений, позивач бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздки за кордон. Такий дозвіл, про надання якого позивач просить суд, буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Тому на підставі наведеного просила суд надати дозвіл на виїзд за межі України до Словацької Республіки та на зворотній в`їзд в Україну громадянці України [PERSON] , [INFO] , яка не досяг 16-річного віку, без згоди батька. [PERSON] , у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] , на період з 01 червня 2019 року по 28 серпня 2019 року. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечила протии винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.01.2018 року розірвано. Неповнолітнього сина [PERSON] залишено на проживанні з батьком [PERSON] , малолітню доньку [PERSON] залишено проживати з матір`ю [PERSON] , вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1500грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття (а.с.8-10). Згідно з характеристикою № 02-5/67 виданою 18.02.2015 року Івано-Франківською ЗШ І-ІІІ ступеня № 6 [PERSON] навчається в ЗШ № 6. Мати співпрацює та радиться з класним керівником щодо виховання та навчання доньки. За останні два роки батько не цікавився навчанням дитини, не відвідував батьківські збори (а.с.13). Згідно довідок № 02-5/112 та № 02-5/44 виданих 12.06.2018 року та 18.02.2018 Івано-Франківською ЗШ І-ІІІ ступеня № 6 [PERSON] навчається в ЗШ № 6 в 4-Б класі. Батько за період навчання дитини в школі жодного разу не відвідав батьківські збори, не цікавився навчанням та вихованням дитини (а.с.14-15). Як вбачається з виписки з медичної амбулаторної картки дитини від 20.06.2018 року [PERSON] [INFO] за медичною допомогою зверталась з мамою у 2018 році (а.с.16). Згідно довідки № 259/48-31/35в виданої 01.03.2019 року (а.с.17) та довідки про доходи № 100 виданої Департаментом освіти на науки (а.с.18) [PERSON] дійсно працює на посаді економіста першої категорії централізованої бухгалтерії Департаменту освіти та науки з 21.06.2018 року по даний час. Як вбачається з довідки учня загальноосвітнього навчального закладу про результати обов"язкового медичного профілактичного огляду [PERSON] , [INFO] з 01.10.2018 року взята на «Д» облік - часто тривало-хворіюча простудними захворюваннями в/дих. шляхів, гр. здоров`я ІІІ. Контроль в пульмонолога 1-2 рази на рік (а.с.19). Згідно довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування [PERSON] встановлено діагноз: дисфункція міліарного тракту (а.с.20). В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Судом встановлено, що відповідач не надав добровільної згоди позивачу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, що перешкоджає порушує права дитини на вільне пересування. Позивач двічі зверталась до відповідача з листами, в яких просила надати нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки за кордон з України до Словацької Республіки та інших країн-членів Шенгенської Угоди та Євросоюзу, та у зворотному напрямку, у період з 01 лютого 2019 року по 01 лютого 2022 року малолітній дочці [PERSON] , [INFO] , яка не досягла 16-річного віку, без згоди батька, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Як вбачається з розрахунку із сплати аліментів у відповідача [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 3480грн. (а.с.21). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial