Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до територіальної громади м.Нікополя в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка до дня смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . На випадок своєї смерті належним їй майном вона не розпорядилася, заповіту не залишила. Вона є донькою спадкодавиці, про що до матеріалів справи долучає докази, при цьому, посилається на те, що за час свого життя вона двічі реєструвала шлюб та змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » та з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після смерті матері залишилось спадкове майно, до складу якого входить 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвір\-ними будівлями (частина із двох кімнат), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на під\-ставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 1947 року та зареєстроване за номером 4792, виданого Нікопольською нотаріальною конторою, зареєстроване в Нікопольському бюро технічної інвентаризації за № 158. Однак, вказаного свідоцтва не збереглося. При цьому, КП «Нікопольське МБТІ» видало копію вказа\-ного свідоцтва, а також довідку від 05 грудня 2019 року про те, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на 1/4 частку вказаного вище будинку не зареєстроване. 20 листопада 2019 року вона звернулась із заявою до Першої Нікопольської державної нотаріальної кон\-тори про прийняття спадщини після смерті матері. Проте, державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Ткачовою Л.П. 20 листопада 2019 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Тому, на підставі викладеного позивачка як спадкоємець за законом, не може набути право власності на спадкове майно в порядку спадкування через нотаріальну контору та вимушена звернутися до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт прийняття нею спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] та визнати за нею право власності на ј частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року по даній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с.27). 24 липня 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що його, на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року, було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Вважає, що пред`явлені [PERSON] позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними, виходячи з наступного. [PERSON] в позовній заяві вказує, що свідоцтво про право на спадщину, видане Нікопольською нотаріальною конторою та зареєстроване в Нікопольському бюро технічної інвентаризації від 10 грудня 1947 року за № 158 на ім`я спадкодавця, та містить адреси: [ADDRESS] . У позовній заяві позивачка вказує, що з причини розбудови вулиці в 1950 році змінилась нумерація житлового будинку, а тому вищевказаний житловий будинок був змінений з № 10 на № 12. Однак, при ознайомлені з викладеними обставинами та вимогами позивачки, відповідачем було виявлено, що будь-які докази в матеріалах справи відсутні. [PERSON] до позовної заяви було надано лише відповідь з КП «Нікопольське МБТІ», в якому зазначено, що 1/4 частина нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] право власності не зареєстроване. До того ж, копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 1947 року зареєстроване за № 4792, а також постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 20 листопада 2019 року містить відомості, що спадкове майно складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, відповідач посилається на те, що він, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 липня 1987 року, є власником 3/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Підсумовуючи вищевикладене, відповідач у відзиві зазначає, що з моменту смерті [PERSON] минуло майже 53 роки, а позивачка звернулась з позовною заявою лише у 2020 році. До того ж, в КП «Нікопольське МБТІ» [PERSON] з заявою на отримання копії свідоцтва про право на спадщину звернулась лише в 2019 році, тобто, через багато років після відкриття спадщини. Таким чином, на підставі викладеного, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволенні її позовних вимог просить суд відмовити. В судовому засіданні позивачка просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі і додатково суду пояснила, що після смерті матері в спадковому будинку залишились проживати вона, батько та її брат [PERSON] . Вони вважали, що з будинком нічого не треба робити, оскільки вони й так там живуть. Вона не була юридично обізнана і тому не звернулась вчасно до нотаріуса. Крім того, в неї просто не було грошей, щоб звернутись до нотаріуса. Однак, за будинком вона доглядала, приходила, провідувала. І завжди вважала спадковий будинок своїм. Тим більше, що а нього ніхто не зазіхав. А зараз її діти повиростали і їм треба десь жити. Тому вони знайшли гроші і дали їй, щоб вона звернулась до нотаріуса та оформила свою спадщину документально. Вона хоче, щоб її діти построїлись і жили там, бо в них немає свого житла. З відзивом відповідача [PERSON] ознайомлена і дуже спантеличена, бо він ніколи не звертався до неї з приводу продажу її частки. Вона хоче, щоб в її частці будинку жили її діти, які все приведуть до ладу і будуть користуватись землею. З сусідом ніколи не сварилась, а зараз після ознайомлення з відзивом, не хоче підтримувати з ним ніяких відносин. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, послався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Крім цього, додатково суду пояснив, що позивачка не вчиняла будь-яких дій по догляду за житловим будинком. Він всіляко намагався з власної ініціативи облаштовувати порядок на городі, через який ходив до себе на земельну ділянку, викошував траву та все інше. Його про це ніхто не просив і ніхто його на це не уповноважував. Його неодноразові звернення до позивачки щодо вирішення питання з житловим будинком були проігноровані. Позивачка казала, що ремонтувати спадковий будинок вона позбавлена можливості у зв`язку з відсутністю коштів. Він в її будинок не ліз. Він проти того, щоб за позивачкою було визнано право власності на будинок, бо чув, що вона хоче його продати стороннім людям, а не йому, а його влаштовує, щоб її частина завалилась і не заважала йому ходити до себе на город та користуватись тією ділянкою, яка раніше належала матері позивачки. Представник відповідача Нікопольської міської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності та проти задоволення позову не заперечувала (а.с.83). Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суддя враховує наступне. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною 1 ст.4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийнятті. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є донькою [PERSON] , про що свідчать актові записи, які містяться в матеріалах справи (а.с.9-10). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину по заповіту, [PERSON] по справі належить майно, яке залишилось після смерті її батька, а саме: житловий будинок [ADDRESS] (а.с.11). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить актовий запис № 574, складений міськбюро РАГС м.Нікополя Дніпропетровської області (а.с.7). Після її смерті в Першій Нікопольській державній нотаріальній конторі на підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа (а.с.31-37). Однак, нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно відсутній (а.с.14). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Частинами 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (в ред. 2004 року) передбачено, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , то до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст.549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Обставини, викладені в позовній заяві, в судовому засіданні були підтверджені поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , що, в свою чергу, відповідає вимогам вищевказаної статті. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом родини позивачки. Раніше в спірному будинку проживав батько позивачки, якого вони на вулиці звали [PERSON] . Її матір вони звали [PERSON] . Хто з ни х помер першим, чи [PERSON] , чи [PERSON] , не пам`ятає. Спадковий будинок ще стоїть. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона теж є сусідкою позиваки та її покійних батьків. В спірному будинку проживали [PERSON] , [PERSON] та їх діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тітка [PERSON] померла десь в 1965-1966 роках, точно не пам`ятає, але пам`ятає, що після її смерті (десь через рік-два) в 1967 році вона пішла працювати. В будинку залишились проживати [PERSON] , позивачка [PERSON] , її брат [PERSON] та сестра [PERSON] . Коли помер [PERSON] , в будинку жила [PERSON] , яка й ховала свого батька. Вона ж ховала й свого брата [PERSON] . Вона весь час її там бачила. [PERSON] садила город, доглядала за будинком. Як йшла з роботи, віталась. Потім [PERSON] стала проживати з сім`єю в квартирі, але все одно часто навідувалась в спадковий будинок. Коли паркани були невеликі, вона бачила всіх, а зараз паркани стали великі і всі від всіх позакривались. Нічого не видно. Тому, з урахуванням вищевикладених обставин та вимог закону, а також з урахуванням показань свідків, суд приходить до висновку, що факт належності житлового будинку [PERSON] не викликає сумніву, оскільки підтверджується матеріалами справи, довідками, які долучені до позову, та показаннями свідків. [PERSON] прийняла спадщину за законом фактично після смерті матері, відповідно до вимог ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини), шляхом фактичного вступу в управління та розпорядження спадковим майном. Враховуючи те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном та приймаючи до уваги докази, які містяться в матеріалах справи та те, що дані обставини підтвердили свідки в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved