Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог вказав, він та відповідачка [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом із ним. Відповідачка від виконання обов`язків по утриманню дитини ухиляється, дитина знаходиться на його утриманні. Вважає, що виходячи з засад розумності і справедливості, оскільки відповідачка працевлаштована, має можливість та повинна сплачувати аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та зазначив, що після розірвання шлюбу, незважаючи на рішення суду про те, що вирішено питання про місце проживання дитини разом із матір`ю, його син [PERSON] постійно проживав разом з ним і проживає на даний час, дитина повністю знаходиться на його утриманні, відповідач [PERSON] будь якої допомоги на утримання їх спільного сина не надає, вихованням дитини взагалі не цікавиться. В судовому засіданні представник позивача-адвокат Костюченко В.К. позов підтримав та просив його задовольнити, зазначивши, що наявні всі правові підстави для стягнення аліментів, оскільки дитина після досягнення чотирнадцяти років сама вправі вирішувати з ким із батьків їй проживати, а на даний час вона постійно проживає разом із батьком. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, ніяких заяв та клопотань суду не надала. Натомість на адресу суду [PERSON] подала відзив (в якому відсутня дата та її підпис) на позов в якому зазначила, що не згодна з доводами позивача, вона відповідально відноситься до свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини, та на даний час вона втратила роботу та раніше рішеннями суду в задоволенні аналогічного позову було відмовлено, тому позовні вимоги є необґрунтовані. В судовому засіданні представник відповідача-адвокат Сергієнко А.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив наступне. Після розірвання шлюбу між його батьками він став проживати разом зі своїм батьком [PERSON] . Свою матір [PERSON] бачив дуже давно, де вона знаходиться не знає, будь якої допомоги вона йому не надає, його умовами проживання та розвитком не цікавиться. Всі витрати на його утримання забезпечує його батько [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, вислухавши думку неповнолітнього [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28.07.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 100. Згідно довідки Новгород-Сіверської міської ради № 1667 від 29.10.2019 року встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , склад сім`ї слідуючий; [PERSON] - син, 2004 р.н. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою; [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою; [ADDRESS] . На обґрунтування заперечень проти позовних вимог відповідачем взагалі не надані суду жодного належного та допустимого доказу щодо того, що мати дитини [PERSON] приймає участь в утриманні та вихованні дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Згідно рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28.07.2015 року, яким шлюб між сторонами розірвано, також вирішено місце проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, неповнолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось 15 років. Згідно приписів частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Ухвалюючи рішення у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За приписами частин другої, третьої статті 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном; суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом в судовому засіданні була заслухана думка неповнолітнього [PERSON] , [INFO] щодо його місця проживання. Дитина повідомила суду про те, що на даний час проживає та бажає в подальшому проживати з батьком [PERSON] , який ним опікується, займається та проводить з ним час, у них гарні відносини, все необхідне йому купляє батько, з мамою проживати не хоче, де вона знаходиться йому не відомо, коли вона йому телефонувала вже не пам`ятає, ніяких речей та грошових переказів від мами він не отримував. З огляду на вищенаведене, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, прив`язаність до батька, її чітко висловлене бажання проживати разом з батьком, який дбайливо ставиться до виконання обов`язків щодо дитини, а також те, а також той факт, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, оскільки проживання [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, будь яких обмежень в цьому судом не встановлено. При цьому, суд виходить передусім не з прав батьків на виховання неповнолітньої дитини, а з її інтересів, захищаючи права останньої, що жодним чином не суперечить законодавству України та міжнародним правовим актам щодо прав дитини, які будуються за принципом першочергового врахування інтересів дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Разом з тим, відповідач не звільняється від обов`язку утримувати дитину [PERSON] , та сплачувати аліменти на користь батька, з яким проживає дитина. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В поданому до суду відзиві відповідач вказує, що вона відповідально відноситься до свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини, та не згодна з доводами про те, що вона постійно працює а на разі є безробітною не заслуговують на увагу суду, оскільки належних доказів на підтвердження зазначених обставин нею не надано. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи обставини, викладені у ч. 1 ст. 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, з урахуванням того, що відповідач є особою працездатного віку, здоровою, має на утриманні неповнолітню доньку, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, відсутність у відповідача зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дитини у розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved