Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить позивачці на підставі договору № П-2-42 про пайову участь у будівництві від 19 жовтня 2014 року. Право власності на квартиру зареєстрвоано 18.09.2019 року, номер запису про право власності 33344963. Квартирою, яка належить позивачці на праві власності користуються Відповідачі. 23 серпня 2013 року Відповідачем 1 та [PERSON] укладено передній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . За умовами цього попереднього договору між сторонами було погоджено, що основний договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири має бути укладений до 30 липня 2014. Разом з цим, до 30.07.2014 року [PERSON] , сподіваючись на належне виконання договору зі сторони Відповідача 1 передав йому ключі від квартири та надав дозвіл проводити ремонт в квартирі до укладання основного договору. Умови попереднього договору від 23.08.2013 року його сторонами до 30.07.2014 року виконані не були. Таким чином, зобов`язання по попередньому договору між сторонами цього договору були припинені. Відповідно після 30.07.2014 року [PERSON] мав право на укладання іншого правочину щодо квартири. 19 жовтня 2014 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони був укладений договір № П-2-42 про пайову участь у будівництві. Проте, Відповідачі, незважаючи на те, що зобов`язання по попередньому договору припинені, основний договір з ними неукладений, тобто користування квартирою є безпідставним, квартиру не звільнили. Позивачкою 13.07.2020 року направлено письмову вимогу про звільнення квартири. Разом з тим, така законна вимога Позивачки залишена без реагування. Таким чином, Позивачка обмежена в користуванні квартирою, яка належить їй на праві власності через безпідставне користування цією квартирою Відповідачами. Відповідно, такими незаконними діями (бездіяльністю) Відповідачів порушено право користування квартирою, як складової права власності Позивачки. Отже, таке порушене право підлягає захисту. Тому позивач просила суд усунути перешкоди для [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення громадянина [PERSON] та громадянки [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.09.2020 року було відкрито провадження у справі. Представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив наступне. 23.08.2013 між [PERSON] та забудовником [PERSON] укладено попередній договір , відповідно до якого - сторони зобов`язуються в майбутньому , на умовах і в порядку визначених цим договором укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір куиівлі-продажу (надалі Основний договір) житлового » приміщення квартири [ADDRESS] , загальною вартістю 409537,50 грн , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. зареєстровано в реєстрі за № 1577. Після чого [PERSON] -на підтвердження своїх намірів щодо укладання основного договору в майбутньому передав в якості гарантійних забезпечувальних коштів суму в розмірі 15 ОООдоларів США , так як іншу частину коштів зобов`язався в подальшому сплатити . Крім , цього , відповідно до умов вказаного попереднього договору , а саме пункту 6.1 зазначено , то цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до укладання основного договору, але не пізніше 30.07.2014 включно . В подальшому ,10.06.2014 між ним та [PERSON] складено та підписано акт приймання передачі вказаної квартири , відповідно до якого [PERSON] до попереднього договору від 23.08.2013 про намір у майбутньому укласти договір купівлі- продажу житлового приміщення кв. [ADDRESS] , передав , а [PERSON] отримав вищевказану квартиру , загальною площею 74 квадратних метрів .Крім цього [PERSON] не заперечував проти початку ремонтних робіт [PERSON] до проведення повного розрахунку за умовами попереднього договору. Однак , з того часу та по теперішній час основний договір куиівлі-продажу вказаної квартири укладено та підписано також не було .Зі слів відповідача [PERSON] спочатку основний договір не був укладений в строки визначені договором через не введення будинку в експлуатацію,а потім через зміну забудовника. В лютому 2020 року позивачу стало відомо ,що на підставі підроблених документів право власності на спірну квартиру зареєстровано на [PERSON] на підставі рішення індексний номер: 48809650 від 23.09.2019 державного реєстратора Боярчук Вікторія Юріївна, Комунального підприємства Київської обласної ради "Північне бюро технічної інвентаризацій. Згідно наданих на реєстрацію документів начебто 19.10.2014 [PERSON] на підставі виданої від [PERSON] на його ім`я нотаріальної довіреності від 23.07.2013 уклав договір №11-2- 42 на пайову участь у будівництві та акт приймання-передачі щодо кв. [ADDRESS] з покупцем [PERSON] в подальшому на підставі вище вказаних укладених правочинів , в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно , державним реєстратором Боярчук В.Ю. проведено реєстрацію права власності на дану квартиру за [PERSON] . Крім очевидних ознак підробки вищевказаних документів,- слід врахувати ,що вони складені через 14 місяців після набуття на спірну квартиру майнових прав позивачем. Протягом лютого -липня 2020 року невідомими особами вчинено дії' спрямовані на заволодіння квартирою позивача,були пошкоджені замки,припинено(відрізано)постачання електроенеріії.Через погрози та тиск 26.05.2020 було написано розписку відповідно до яких [PERSON] дружина [PERSON] даною розпискою зазначила , що протягом місяця ,а саме до 26.06.2020 зобов`язується взяти обов`язок на себе придбати квартиру за адресою : ЖК «Молодіжне містечко» по [ADDRESS] , за обговореною сторонами сумою 18 ОД) доларів СПІД , цим саме підтвердивши факт не укладання основного договору та не виконання усіх вимог відповідно до раніше укладеного попереднього договору від 23.08.2013 . За вказаними фактами підробки документів,шахрайства,самоправства та вимагання Києво- Святошинським управлінням поліції' ГУ НП в Київській області розслідуються декілька кримінальних проваджень. Зважаючи на вищевказані обставини які підтверджуються доданими до відзиву згідно яких відповідачі не вселялись самоправно в квартиру ,а також зважаючи,що позивачем не надано жодного доказу наявності порушення своїх прав та причинно-наслідкового зв`язку між фактичними обставинами справи та заявленими позивачем вимогами,просив відмовити в задоволенні позову. Представником позивача в свою чергу було подано відповідь на відзив згідно з яким представник вважає, що посилання представника відповідача є безпідставним та необгрунтованим . Відповідно, Договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] не був укладений, саме через невиконання [PERSON] зобов`язань по попередньому договору, а саме через не сплату коштів за квартиру, що також не заперечується відповідачем. Таким чином, у відповідності до ч. З ст. 635 ЦК України зобов`язання по попередньому договору між [PERSON] та [PERSON] були припинені в зв`язку з не укладанням основного договору купівлі-продажу квартири до 30.07.2014 року. Відповідно, попередній договір не може породжувати для відповідача будь-яких правових наслідків, в тому числі, не може бути підставою для користування квартирою. Оскільки, відповідачі не набули будь-яких прав на зазначену квартиру, таким чином, користування квартирою є безпідставним. Після припинення у сторін зобов`язань по попередньому договору в зв`язку з не укладанням основного договору в обумовлений строк до 30.07.2014 року, в жовтні 2014 року, [PERSON] через повіреного [PERSON] уклав інший правочин щодо вищезазначеної квартири з [PERSON] . Враховуючи наведене представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити. Ухвалою суду від 08.04.2021 року закрито підготовче\~провадження у\~справі та призначено її до судового розгляду\~по суті\~в загальному\~позовному провадженні. В судове засідання 27.10.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 23.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] була укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались в майбутньому, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового приміщення, квартири в житловому будинку [ADDRESS] . Номер квартири 42. Будинок мав бути споруджений до 01 червня 2014 року, а введений в експлуатацію у строк не пізніше ніж 30 червня 2014 року. Укладання основного договору мало здійснитись не пізніше одного місяця від дня введення в експлуатацію будинку. В подальшому на підставі договору № П-2-42 про пайову участь у будівництві від 19 жовтня 2014 року, акту прийому-передачі від 10.09.2014 року квартира за адресою [ADDRESS] , була зареєстрована на праві власності за позивачем [PERSON] . У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення». Відповідно до частин першої-третьої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, з яких би вбачалось що відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні майном як власнику відповідного майна. Так позивачем не було надано суду доказів що відповідачі проживають в спірній квартирі, тим самим не доведено перед судом наявність перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому суд на вбачає правових підстав для задоволення вимог позову. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим\~статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати позивача відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються саме за нею. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно та

Outcome: dismissed