Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулась 15 серпня 2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Тимчасово вона дозволила проживати в цьому будинку своєму синові з його сім?єю. Невдовзі син помер. В будинку продовжує проживати невістка зі своїми дітьми. Вона декілька разів зверталася до відповідача з проханнями звільнити належний їй житловий будинок, проте відповідачка не реагує. Відповідачка не зареєстрована у спірному будинку, займає приміщення самоправно, перебуває у будинку без достатніх правових підстав та перешкоджає їй користуватися своєю приватною власністю. Просила ухвалити рішення суду, яким виселити відповідачку з житлового будинку [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. 22.11.2016 року [PERSON], яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], надала позов до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Відділ у справах дітей, сім"ї та молоді Подільської міської ради Одеської області, про визнання права власності на частину житлового будинку у зв'язку з істотним збільшенням його вартості, про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом. Підставою цьому зазначала те, що спірний будинок було придбано нею спільно з її чоловіком [PERSON] за їх кошти з яких 7000,00 дол.США вони позичили у [PERSON], а 35000 грн. надала мати чоловіка [PERSON], які вона готова їй повернути. Крім цього за час спільного проживання вони з чоловіком за власні кошти провели значні покращання спірного будинку, тому із зазначених підстав вважає спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та її, [PERSON], відповідно цьому її частка становить 1/2 спірного будинку, а інша 1/2 частка є спадщиною після чоловіка [PERSON], померлого [INFO], яку вона успадкувала разом з дочкою [PERSON] Тому з урахуванням уточнення позову від 12.12.2016 року просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], у зв'язку з істотним збільшенням його вартості; визнати право спільної сумісної власності подружжя її покійного чоловіка [PERSON] та її, [PERSON], з визнанням права приватної власності на частину спадкового майна за нею, [PERSON], та донькою [PERSON], після смерті чоловіка, батька [PERSON], померлого [INFO], як за спадкоємцями першої черги за законом. В ході розгляду справи позивач [PERSON] на своєму позові наполягала у повному обсязі та не визнавала позовні вимоги позивачів [PERSON] яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], за їх безпідставності. Додатково зазначала, що спірний будинок був придбаний нею та її чоловіком [PERSON] за власні кошти. Ні їх син, [PERSON], ні його дружина [PERSON] коштів на придбання цього будинку не надавали. Всі ремонтні роботи по будинку фактично проводились її бувшим чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] Кошти на ці ремонтні роботи також вона з чоловіком надала сину. Тому немає ніяких підстав для визнання за [PERSON] та її дочкою права на цей будинок із заявлених вимог. В свою чергу позивач [PERSON] наполягала на своєму позові та не визнавала позов [PERSON] у повному обсязі, виходячи з обставин викладених у її, [PERSON] яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], позові та просила відмовити у задоволенні цього позову повністю. Вислухавши сторони, покази свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про таке. Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною ч.3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 29 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1907, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 30 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1908. В подальшому позивачка дозволила проживати у вказаному будинку своєму синові [PERSON] разом із дружиною - [PERSON] та дітьми: донькою [PERSON], [INFO], та донькою [PERSON] від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. Син та невістка позивачки не були зареєстровані за вказаною адресою. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка, в установленому законом порядку вселилась до спірного будинку, та відповідно до положень ст. 156 ЖК України, як члени сім'ї набула право проживання в даному будинку, зберігаючи на даний час статус колишнього члена сім'ї. [INFO]син позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно від 03.03.2015 року. Позивачка [PERSON] вважає, що [PERSON] самоправно проживає у належному їй житловому будинку, з приводу чого неодноразово зверталась до останньої з проханням звільнити будинок. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України, визначені права власника житлового будинку, а саме право використання житлового помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. За правилами вказаної норми членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житловим приміщенням визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України. Підставами виселення за вказаною нормою передбачені наявність систематичного руйнування, псування житлового приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, або самоправне зайняття житлового приміщення. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом не встановлено обставин, передбачених ст. 116 ЖК України, більше того, на такі обставини не посилалась і сама позивачка. Посилання у позові на самовільне захоплення та користування будинком, суперечить наявним доказам у справі та наведеним обставинам встановлених судом. За цих обставин, позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] зі спірного будинку задоволенню не підлягають. Крім цього, [PERSON] не ставились вимоги щодо виселення зі спірного будинку дітей [PERSON] А згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Дитина нерозривно пов'язана з матір?ю, не повинна розлучатися з матір?ю, їх окреме проживання неможливе, що також вказує на неможливість виселення [PERSON] без вирішення питання щодо її дітей. Що стосується позовних вимог [PERSON], яка також виступає в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], суд приходить до наступних висновків. [PERSON] стверджувала, що спірний будинок був придбаний нею спільно з її чоловіком [PERSON] за їх кошти, з яких 7000,00 дол. США вони позичили у [PERSON] В матеріалах справи дійсно наявна розписка від 07.10.2015 року у підтвердження взяття 21.05.2011 року [PERSON] та [PERSON] 7000,00 дол. США у борг у [PERSON] Проте жодних доказів тому, що вказані кошти були сплачені за купівлю спірного будинку суду не надано. Не представлено будь-яких письмових розписок продавців будинку про отримання коштів саме від [PERSON] чи [PERSON]. Не наявна така примітка і у самих договорах купівлі-продажу будинку. Із змісту договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 29 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1907, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 30 липня 2011 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л. В., зареєстровано у реєстрі за №1908, вбачається, що покупцем є лише [PERSON] і гроші сплачені покупцем до укладання цих догорів. Таким чином, на даний час [PERSON] є єдиним та законним власником спірного житлового будинку. Договори купівлі-продажу до цього часу ніким не оспорені та є дійсними, а тому позовні вимоги щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] з визнанням за позивачкою права власності на спірний будинок, не визнавши при цьому недійсними вищезазначені договори купівлі-продажу,є безпідставними і задоволенню не підлягають. Також, як на підставу визнання за нею, [PERSON], права власності на спірний будинок, позивачка посилалась на збільшення вартості спірного будинку внаслідок здійснення капітального ремонту будинку за рахунок сімейного бюджету її із померлим чоловіком. Як на докази посилалась на накладні, чеки та квитанції щодо придбання будівельних матеріалів витрачених для проведення ремонтних та будівельних робіт, а також на розписки про позику коштів. Позивачкою надані суду копії товарних чеків, накладних та квитанцій на купівлю будматеріалів та приладів для ремонту спірного будинку. Із зазначених доказів вбачається, що деякі накладні виписані на ім'я позивача [PERSON] та на ім'я [PERSON] Проте, в більшості накладних прізвище покупця будівельних матеріалів не зазначено. Документи щодо газообладнання будинку оформлені на [PERSON] Також позивачка надала відповідні розписки про позику грошових коштів на ремонт будинку. Разом з тим, позивачка не надала доказів, що зазначені будівельні матеріали були придбані для виконання робіт саме у спірному будинку. Свідок [PERSON], яка є донькою [PERSON], суду показала, що мати з татом вирішили придбати будинок для її брата [PERSON]. Для цього власними силами зібрали кошти та придбали житловий будинок [ADDRESS]. У будинку вікна та двері були старими. Ремонт у будинку робили її батько та брат [PERSON] власними силами за батьківські гроші, робітників не наймали. Свідок [PERSON], який був знайомим померлого [PERSON], суду показав, що улітку 2012 року разом з [PERSON] у спірному будинку проводив електропровід. Він допомагав безоплатно. Будинок був старим та потребував ремонту. Ремонт проводився за батьківські кошти [PERSON]. Свідок [PERSON], який є колишнім чоловіком [PERSON], суду показав, що його син [PERSON] жив на орендованій квартирі, а тому він з колишньою дружиною вирішили придбати йому будинок. Придбали житловий будинок [ADDRESS] за власні кошти. Будинок потребував капітального ремонту. Ремонт проводився ним та сином [PERSON] за його, [PERSON], кошти. Враховуючи наведене, суд вважає твердження позивачки про проведення ремонтних і будівельних робіт за рахунок грошових витрат подружжя її, [PERSON], та померлого [PERSON], внаслідок чого його вартість істотно збільшилася, такими, що не ґрунтується на доказах. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04 жовтня 1991 р. з наступними змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю) будинку, якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок. З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд не визнає спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], відповідно цьому частина спірного будинку не може бути спадковим майном, яке залишилось після смерті [PERSON], тому і не має підстав для визнання за [PERSON] та її донькою права власності у порядку спадкування після смерті чоловіка та батька дитини на спірну частину будинку. При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у повному обсязі. У зв'язку з відмовою в позовах у повному обсязі судові витрати у справі суд відносить на рахунок самих позивачів. Тому з [PERSON], якій було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі, слід стягнути судові витрати у вигляді недоплаченого судового збору. Вимоги її позову є майнового характеру. У самому позові [PERSON] було визначено вартість спірного житлового будинку у розмірі 157388,00 грн., з якою суд також погоджується, а тому судовий збір має становити за майновою вимогою від ціни позову - 1573,88 грн. (157388,00х1%). [PERSON] при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. Таким чином, з [PERSON] слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1022,68 грн. (1573,88 грн. - 551,20 грн.).

Outcome: dismissed