Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, в якому просить зобов'язати відповідача видати спеціальний ордер на вселення в однокімнатну квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї три особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі наказу прокуратури Львівської області та профспілкового комітету №807 к від 13 червня 2014 року йому надано службову однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначає, що з 1998 року працює в органах прокуратури. На час видачі наказу та по даний час працює на посаді прокурора відділу захисту прав і свобод дітей прокуратури Львівської області. До відповідача з приводу вирішення питання видачі спеціальних ордерів неодноразово звертався профспілковий комітет працівників прокуратури Львівської області, однак відповідач надавав протягом тривалого часу інформацію про те, що питання надання службового житла працівникам прокуратури не є пріоритетним. За вказаних обставин, відповідачем порушено його права на вселення у спірне житло та проживання у такому, оскільки перебуває тривалий час на квартирному обліку, у 2008 році в нього народився син, він не має власних заощаджень для придбання житла. В судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що право на отримання вказаного службового житла у позивача виникло одночасно із прийняттям рішення про передачу такого, а ордер є формальною підставою для вселення в таке житло. Представник відповідача [PERSON], діючи згідно довіреності позовні вимоги не визнав із підстав, викладених у письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що видачі спеціального ордеру передує розгляд і прийняття рішення на комісії з житлових питань при виконкомі. Оскільки вказане питання не є пріорітетним, тому це питання не виносилось на розгляд комісії і з цього приводу і на даний час відсутні будь-які прийняті рішення. Вважає, що даний час відсутні підстави для оформлення та видачі позивачу спеціального ордеру на службове житло. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вважає, що тривалим не розглядом та не видачею спеціального ордеру порушують права позивача, котрий потребує покращення житлових умов для забезпечення належних умов життя сім"ї позивача. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цивільним процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що на виконання рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради від 10 грудня 2013 року №17, в.о. директора [PERSON] житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради затверджено акт №9 від 16 грудня 2013 року, яким управлінням житлового господарства Львівської міської ради передано, а прокуратурою Львівської області прийнято, серед інших, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до наказу прокурора Львівської області №807к від 13 червня 2014 року старшому прокурору відділу захисту прав і свобод дітей прокуратури області [PERSON] надано однокімнатну квартиру № [ADDRESS] на склад сім'ї три особи. Зазначено, що така виділяється адміністрацією прокуратури Львівської області як службова . Відповідно до положень ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. При цьому, згідно п.16 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №985 від 20 грудня 2013 року, квартирі [ADDRESS] надано статус службової . Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] як службове житло.Вказана обставина не оспорюється відповідачем. Службова квартира - особлива категорія житла, яке надається людині саме у зв'язку з його роботою в певній організації або на конкретній посаді. Відтак, до основних ознак службового жилого приміщення відноситься, зокрема - характер трудових відносин працівника, що дає право на користування службовим житлом. Судом встановлено, що прокурор Львівської області листом від 03 грудня 2013 року №58-74 вих-13, адресованим в.о. директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради звертався з проханням провести закріплення службових квартир у будинку [ADDRESS] за черговиками -працівниками прокуратури Львівської області, серед яких, [PERSON] квартири №64 (склад сім'ї три особи). Встановлено, що на час розгляду справи по суті відсутнє рішення з приводу закріплення за ним вказаної службової квартири, спеціальний ордер на видано. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 121 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Статтею 122 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Пунктами 18, 19 розділу 11 «Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», затвердженого ухвалою Львівської міської ради №219 від 19 жовтня 2006 року (зі змінами та доповненнями), передбачено, що до повноважень [PERSON] житлового господарства та інфраструктури міської ради належить оформлення та видача ордерів на жилі приміщення, прийняття рішень щодо закріплення службового житла, виведення службових приміщень з обліку службових. Пунктами 5.1.22, 5.1.23 «Положення про департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконкому від 27 жовтня 2006 року №1206 (зі змінами), до компетенції [PERSON] житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради відноситься оформлення та видача ордерів на жилі приміщення, прийняття рішень щодо закріплення службового житла, виведення службових приміщень з обліку службових. Верховний суд України у пункті 11 «Правових позиціях щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» 26 травня 2001 року роз'яснив, що у випадках, коли згідно із законодавством жиле приміщення надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профкому або за спільним рішенням громадської організації та її профспілкового органу з наступним повідомленням виконкому місцевої ради або місцевої державної адміністрації (статті 52, 53 ЖК), право на жиле приміщення виникає з часу його надання, тому в разі відмови у видачі ордера може бути заявлено позов про його видачу. Судом встановлено, що спірна квартира позивачу надана на законних підставах у порядку черговості, рішення про надання такої ніким не оскаржене та не визнане недійним. Також встановлено, що всі документи для видачі спеціального ордеру в порядку ст.122 ЖК України подавалися, проте, такий до цього часу не видано. Тоді як спеціальний ордер є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення і видається не пізніше ніж протягом одного місяця з часу прийняття рішення про надання житлового приміщення. На переконання суду, житло, яке має статус службового, закріплене за працівниками прокуратури Львівської області, іншим пільговикам та черговикам, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді не може бути надане, а тому в даному випадку дискреційні повноваження відповідача як адміністративного органу не допускають відкладення розгляду питання без обрання іншого конкретного юридично допустимого рішення. При цьому, судом встановлено, що на час звернення до суду трудові відносини між позивачем та прокуратурою Львівської області не припинилися, позивач працює в органах прокуратури Львівської області на прокурорсько-слідчих посадах з 23.09.1998 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури області з 16.04.2016. З'ясовано, що 04.08.2015 позивач призваний на військову службу на час мобілізації в особливий період зі збереженням місця роботи на посаді на підставі Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Закону України " Про військовий обов'язок і військову службу". Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно ч. 3 даної статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 який набрав чинності 08 лютого 2015 внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу» та абз. 1 ч. 2 даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання». Як встановлено судом, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Відтак, покликання представника відповідача про те, що позивач не є особою, якій має на часу судового розгляду має бути надане службове житло не береться до уваги, оскільки в Україні, згідно Указу Президента України діє особливий стан, на позивача поширюються вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України з повними гарантіями стосовно збереження місця роботи та посади, а також надання йому службового житла. .Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач діяв всупереч наданим повноваженням, отримавши належні документи, рішення про видачу позивачу спеціального ордеру в порядку ч. 1 ст.122 ЖК України не прийняв, на службову квартиру, що виділена позивачу ніхто інший не претендує і не може претендувати, така не надавалась іншим особам. Відтак, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку і слід зобов'язати відповідача видати позивачу спеціальний ордер на вселення, який є правовстановлюючим документом індивідуального характеру і є єдиною правовою підставою на вселення. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору, у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі статей 121, 122 ЖК України та

Outcome: approved