Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачами відбулись цивільно-правові відносини щодо надання послуг з газопостачання за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать виставлені на оплату рахунки за спожитий природний газ, відомості про їх оплату та наявність у відповідача [PERSON] особового рахунку № [NUMBER] , а розрахунки за надані послуги з газопостачання здійснювались відповідно до показників лічильника газу та встановлених цін на газ. Так, Артемівським управлінням по газопостачанню та газифікації забезпечується постачання природного газу відповідачу своєчасно, безперервно та якісно відповідно з Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496, Кодексом ГРМ та Типовим договором розподілу природного газу, який затверджений Постановами НКРЕКП №2498 від 30 вересня 2015 року та №2500 від 30 вересня 2015 року. Стверджує, що не зважаючи на постачання природного газу в період з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2020 року, відповідач не здійснює його оплату, в результаті чого виникла у відповідача заборгованість. Просить суд стягнути з відповідача 17083,83 грн заборгованості за постачання природного газу; 142,88 грн, заборгованості за наданні послуги розподілу природного газу; 5593,96 грн індексу інфляції; 1757,14 грн, трьох процентів річних та судові витрати. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач у відзиві на позов від 17 червня 2020 року проти задоволення позову заперечував, посилаючись при цьому на те, що сума основного боргу за постачання природного газу у розмірі 17083,83 грн; 142,88 грн, заборгованості за наданні послуги розподілу природного газу; 5593,96 грн індексу інфляції; 1757,14 грн, трьох процентів річних нарахована незаконно та безпідставно, бо будинок позивача, який розташований за адресою: [ADDRESS] , було незаконно відключено позивачем від загальної мережі газопостачання ще у жовтні 2016 року без складання відповідного акту. Зазначає, що позивачем була обрізана вхідна труба до домоволодіння відповідача і з тих пор газ відповідачу не постачається. Лише 22 січня 2018 року позивач сфальсифікував акт про відключення заднім числом без вказівки в ньому номера лічильника газу, номеру газової пломби, реальних показників газового лічильника та без підпису відповідача. Крім того, просив суд застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та відмовити у задоволені усіх його позовних вимог, оскільки позивач заявив свій позов у березні 2020 року про стягнення боргу за період з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2020 року, після строку спливу позовної давності. Позивач 08 липня 2020 року надав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 2029,29 грн відповідно до нового розрахунку заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що позовні вимоги викладені в уточненій позовній заяві підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не застосовувати строку позовної давності для існуючих правовідносин між позивачем та відповідачем, у зв`язку з тим, що на усій території України установлено карантин (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України COVID-19" від 11.03.2020 року №211) та внесені зміни в законодавство. Розгляд засідання просив проводити за наявними в справі документами без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заву про те, що уточнені (зменшені) позовні вимоги позивача про стягнення суми боргу в розмірі 2029,29 грн не визнає та просить суд відмовити у їх задоволені, оскільки позовні вимоги позивача заявлені після спливу строку позовної давності. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити у повному обсязі. Судом установлено, що відповідач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за якою у Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», що надає послуги з постачання природного газу, відкритий особовий рахунок на ім`я [PERSON] № [NUMBER] . У відповідності до наданого позивачем уточненого розрахунку заборгованості за постачання природного газу за період з 01 жовтня 2014 року по 29 лютого 2020 року, по особовому рахунку [NUMBER] відповідач має заборгованість за постачання природного газу в розмірі 2029,29 грн.(а.с. 43-45). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України відповідач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги з газопостачання. Однак, виходячи з досліджених доказів, які маються в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не виконує цих зобов`язань у повному обсязі, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (особовим рахунком), який суд приймає до уваги та вважає таким, що проведений вірно, з підстав зазначених вище. При цьому, відповідачами не надано відповідних доказів, якими спростовувався б наданий позивачем розрахунок, або з якого вбачалось би, що розмір заборгованості за надані їм послуги з постачання природного газу є меншим, ніж зазначено позивачем. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Водночас, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. У письмовому відзиві представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 30, 52), що на переконання суду підлягає до задоволення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З розрахунків заборгованості, які позивач долучив до матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] у грудні 2016 року здійснила осатаній платіж по особовому рахунку № [NUMBER] за постачання природного газу в розмірі 49,14 грн, останнє нарахування зі сплати за послуги здійснено позивачем у листопаді 2015 року (а.с. 43-45). Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після цієї дати відповідачем не було вчинено. Таким чином, позивачу починаючи саме з дати останнього платежу було достеменно відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності. Проте до суду позивач звернувся лише 26 березня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Окрім того, відповідач скориставшись своїм правом, передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі судові витрати покладаються на позивача згідно положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed