Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 квітня 2016 року під час засідання постійної комісії з питань законності, протидії корупції, регламенту, депутатської діяльності та місцевого самоврядування Хмельницької обласної ради, головою якої є позивач, було зачитано звернення жителя [INFO] [PERSON] до голови Хмельницької обласної ради. В своєму зверненні відповідач виклав обставини, що містять неправдиві відомості, а саме те, що він змушував його підписувати документи, давати неправдиві свідчення в кримінальному провадженні, а також те, що він отримав винагороду за сприяння у продажу будинку, що належав [PERSON] Просить суд зобовязати відповідача написати звернення на імя голови Хмельницької обласної ради, в якому спростувати викладені ним в зверненні до голови Хмельницької обласної ради від 11.04.2016 року неправдиві відомості про те, що він скоював стосовно нього протиправні дії та отримав від нього винагороду в розмірі 1000 тисячі доларів США за сприяння у продажу будинку, що належав [PERSON] Стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 50\~000 грн. Позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги згідно заяви від 6 жовтня 2016 року, просить суд зобовязати відповідача написати звернення на імя народного депутата України [PERSON], голови Хмельницької обласної ради, в якому спростувати викладені ним в зверненні до голови Хмельницької обласної ради від 11.04.2016 року неправдиві відомості про те, що він скоював стосовно нього протиправні дії та отримав від нього винагороду в розмірі 1000 тисячі доларів США за сприяння у продажу будинку, що належав [PERSON] Стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 50\~000 грн. В судовому засіданні позивач додатково зазначив, що відповідачем було поширено негативну недостовірну інформацію про його особу, яка міститься в наступних словосполученнях у зверненні [PERSON] до голови Хмельницької обласної ради: «чинить беззаконня», «[PERSON] шляхом фабрикування кримінальних проваджень намагається відновити свою репутацію», «[PERSON] мене обманув та попросив підписати документи зі змістом яких я ([PERSON]Є) не згідний», «[PERSON] пригрозив мені та зазначив, щоб, щоб я ([PERSON]Є.) чекав кримінального провадження, порушеного відносно мене ([PERSON]Є.)», «[PERSON] зробив оцінку вартості будинку та отримав 1 тис. доларів США», «[PERSON]П…завдає шкоди та не робить честі Вашій репутації на території області». Відповідачем також було поширено негативну недостовірну інформацію про його особу, яка міститься в наступних словосполученнях у зверненні [PERSON] до Народного депутата України [PERSON]: «прикриваючись Вашим добрим імям та авторитетом, перебуваючи у Ваших офісах чинить беззаконня на території Хмельницької області», «[PERSON] шляхом фабрикування кримінальних проваджень намагається відновити свою репутацію», «[PERSON] мене обманув та попросив підписати документи зі змістом яких я ([PERSON]Є) не згідний», «[PERSON] пригрозив мені та зазначив, щоб, щоб я ([PERSON]Є.) чекав кримінального провадження, порушеного відносно мене ([PERSON]Є.)», «[PERSON] зробив оцінку вартості будинку та отримав 1 тис. доларів США», «[PERSON] своїми діями завдає шкоди та не робить честі Вашій репутації на території області». Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заперечення на позов, посилаючись на те, що у своїх зверненнях до прокурора Хмельницької області, голови Хмельницької обласної ради, народного депутата України він просив зазначених осіб у межах своїх повноважень вплинути на [PERSON], щоб останній не здійснював на нього тиску та не заставляв його давати незаконні свідчення. В даному випадку він захищав своє конституційне право і не мав наміру порушувати законодавство України. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки його довіритель звертаючись із зверненнями до відповідних посадових осіб захищав своє конституційне право на звернення. Суд заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, підтверджується сторонами в справі [PERSON] 11 квітня 2016 року написав звернення до голови Хмельницької обласної ради, народного депутата України [PERSON] В зазначених зверненнях відповідач посилався на те, що «[PERSON] шляхом фабрикування кримінальних проваджень намагається відновити свою репутацію, оскільки є раніше судимим та відбував покарання в місцях позбавлення волі». «..наприкінці 2015 року [PERSON] попросив його підписати ряд документів,… підготовлені слідчим Зелінським В.В…. в кримінальному провадженні за фактом безпідставного повідомлення про злочин та притягнення його до кримінальної [PERSON] та Зелінський В.В….попросили підписати документи зі змістом яких він не згідний. …Він відмовився це робити. Після цього [PERSON] пригрозив мені та зазначив, щоб я чекав кримінального провадження, порушеного вже відносно мене. Через декілька днів після цієї розмови я дізнався, що слідчим Зелінським В.В. вже розслідується кримінальне провадження за заявою [PERSON] про нібито шахрайство з моєї сторони…. Продаж..будинку [PERSON] продавався через агенство нерухомості [PERSON] у смт. Чемерівці, за що [PERSON] зробив оцінку вартості будинку та отримав 1 тис. доларів США». В зверненні до голови Хмельницької обласної ради [PERSON] просить розглянути на засіданні обласної ради питання про поведінку депутата обласної ради [PERSON], встановити контроль за обєктивним розслідуванням даного провадження. (а.с.9-10). В зверненні до народного депутата України [PERSON] просить звернутися з депутатським зверненням до Генеральної прокуратури України та Національної поліції України з метою вивчення кримінальних проваджень та надання правової оцінки діям [PERSON] (а.с.76-77). Як слідує із змісту листа Хмельницької обласної ради від 18.04.2016 року № Д/643-08, звернення [PERSON] направлено в прокуратуру Хмельницької області та Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області на розгляд (а.с.66-69). Як слідує із змісту листа прокуратури Хмельницької області від 17.05.2016 року № 04/2/2-161-16, звернення [PERSON], адресоване голові Хмельницької обласної ради прокуратурою області розглянуто. З приводу тверджень щодо фальсифікації матеріалів кримінального провадження працівниками СВ Чемеровецького відділення поліції Городоцького відділу поліції Головного управління поліції в Хмельницькій області встановлено, що обєктивних даних які б вказували на вчинення вказаними особами кримінальних правопорушень не наведено. Тому підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має. Підстав для вжиття заходів прокурорського реагування немає. (а.с.105-106). Як слідує із змісту відповіді народного депутата України [PERSON] на звернення [PERSON] від 10.05.2016 року, народний депутат ознайомився з листом [PERSON] та вважає, що він має діяти в межах законодавства України. (а.с.115). Також судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, [PERSON] 02 квітня 2016 року, 05 квітня 2016 року звернувся із заявами до прокурора Хмельницької області, в яких просить розглянути питання щодо його безпеки та членів його сімї, оскільки депутатом обласної ради [PERSON] здійснюються погрози, тиск по відношенню до нього, просить надати правову оцінку діям депутата [PERSON] по фактам фальсифікації кримінального провадження та тиску на свідків, подальше розслідування кримінального провадження № 12016240260000014 доручити прокуратурі Хмельницької області, обєднавши з кримінальним провадженням, розпочатим за заявою [PERSON]П.(а.с.70-71, 72-75). Судом встановлено, що СВ Чемеровецького відділення поліції Городоцького відділу поліції Головного управління поліції в Хмельницькій області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016240260000014 від 13.01.2016 року за фактом шахрайського заволодіння належними [PERSON] грошовими коштами, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою заступника начальника-начальника слідчого відділення Чемеровецького відділення поліції Городоцького відділу поліції Головного управління поліції в Хмельницькій області майора поліції [PERSON] від 31 жовтня 2016 року, кримінальне провадження №12016240260000014 від 13.01.2016 року, закрито у звязку з відсутністю в діянні [PERSON], [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.(а.с.116). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що на даний час в Ярмолинецькому районному суді Хмельницької області знаходиться кримінальне провадження за його заявою щодо перегляду вироку Городоцького районного суду в кримінальній справі №1-49, згідно з яким у 1998 році було засуджено [PERSON] за ч.3 ст.166, ч.2 ст. 165, ч.2 ст. 172 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна в розмірі ? частки. Зазначене провадження на стадії судового слідства. Допитаний в якості свідка в даному провадженні [PERSON] в 2016 році в суді під присягою дав свідчення, що попередні його показання, які він давав на досудовому розслідуванні, а також в заявах не відповідають дійсності, оскільки під час їх дачі на нього чинився тиск. Стороною відповідача зазначені факти визнані та не потребують доказуванню. Згідно витягу з кримінального провадження №12014240260000277 від 01.08.2014 року, [PERSON], будучи в статусі потерпілого в період часу з липня-серпня 1998 року надав завідомо неправдиві показання під час проведення досудового розслідування кримінальної справи №1-49, згідно з якою Городоцьким районним судом було засуджено [PERSON] за ст.ст.165, 166, 172 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі. (а.с.32). Як встановлено, підтверджується сторонами в справі, зазначене кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування в Хмельницькій обласній прокуратурі. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] є учасником АТО, депутатом Хмельницької обласної ради, членом фракції політичної партії «За конкретні справи», головою постійної комісії обласної ради з питань законності, протидії корупції, регламенту, депутатської діяльності та місцевого самоврядування. (а.с.39-41, 63). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікованою Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Європейський суд з прав людини у рішенні по справах "Ляшко проти України" «Українська Прес-Група" проти України» зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series A no. 298, p. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsen v. Norway [GC], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobo v. Spain, no. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (див. згадане вище рішення De Haes Gijsels v. Belgium, стор. 236, § 47). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою до виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. У статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Як встановлено, позивач [PERSON] є депутатом Хмельницької обласної ради, членом фракції політичної партії «За конкретні справи», головою постійної комісії Хмельницької обласної ради з питань законності, протидії корупції, регламенту, депутатської діяльності та місцевого самоврядування. Відповідач [PERSON] на протязі квітня 2016 року звернувся із відповідними зверненнями до прокурора Хмельницької області, голови Хмельницької обласної ради, депутатом якої обрано [PERSON] та до народного депутата України [PERSON], членом політичної партії якого являється позивач. Зазначені звернення містять певну інформацію, зазначену вище, яка на думку позивача, є недостовірною, негативною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі, позивач зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме те, що інформація, яка поширена відповідачем у зверненнях не має ознак оціночних суджень, викладена стверджувально і має форму, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію, а відповідач те, що своїми зверненнями він реалізовував своє конституційне право, його висловлення є оціночними судженнями, та відноситься до запитань, адресованих органам державної влади. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 21 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Згідно з положеннями вказаної Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно із роз'ясненнями вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 16, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року по справі № 1-9/2003 № 8-рп/2003 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК УРСР (справа про поширення відомостей) зазначив, що положення частини першої статті 7 Цивільного Кодексу Української ССР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку, якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON], звертаючись до прокурора Хмельницької області, голови Хмельницької обласної ради, депутатом якої обрано [PERSON], до народного депутата України [PERSON], членом політичної партії якого являється позивач «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення, яке викликано наміром захистити свої права. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] як депутат Хмельницької обласної ради, голова постійної комісії обласної ради, член фракції політичної партії «За конкретні справи» є публічною особою, який відіграє певну роль у суспільному житті України, тому згідно з положенням абз. 6 п. 6 рішення Конституційного Суду України в справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 межа допустимої інформації щодо нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи й він неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен це усвідомлювати, Поширена відповідачем у зверненнях інформація є висловлюваннями, які містять переконання і критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача. У відповідача не було мети поширювати недостовірні відомості щодо особи позивача [PERSON], оскільки, відповідач [PERSON] лише вказує на порушення своїх прав, зазначаючи, що дії позивача порушують його конституційні права, ці звернення було спрямовано на реалізацію своїх прав, містило в собі вимоги щодо вжиття певних заходів, а отже не може бути розцінене ані як неправдива інформація. Ця інформація поширена відповідачем з метою реалізації конституційного права на звернення, передбаченого ст.40 Конституції України. Стосовно поширення у зверненнях відповідача інформації про те, що продаж будинку [PERSON] здійснювався через агенство нерухомості [PERSON] у смт. Чемерівці, за що [PERSON] зробив оцінку вартості будинку та отримав 1 тис. доларів США, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив той факт, що продаж будинку [PERSON] здійснювався через агенство нерухомості «Наш дім», яке йому належить. Згідно довідки Чемеровецького відділення Головного управління ДФС в Хмельницькій області Городоцької обєднаної державної податкової інспекції № 512/8/13-003 від 23.05.2016 року, з 01.01.2012 року по 30.03.2016 року, [PERSON] задекларовано дохід за такими видами діяльності: 68,31 агентство нерухомості; 69,10- діяльність у сфері права. (а.с.38). За встановлених судом обставин, позивач не довів, що зазначена інформація є недостовірною і її поширення порушило його особисті немайнові права, завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам. Твердження сторони позивача на те, що закон покладає обовязок доведення достовірності інформації на відповідача є необґрунтованими, оскільки ч.3 ст. 277 ЦК України виключено на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014 року. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку і про те, що відсутні підстави і для відшкодування відповідачем моральної шкоди, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають судовому захисту. Таким чином в задоволенні позову [PERSON] про захист честі, гідності, відшкодування моральної шкоди, слід відмовити. Беручи до уваги заяву позивача про повернення йому сплаченого судового збору,

Outcome: dismissed