Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Державного підприємства "Коростишівський спиртовий комбінат" про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що вона в період з 07.05.2014 року по 14.09.2018 року працювала на посаді заступника директора в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат».Наказом від 14.09.2018 року №36-к її було звільнено з посади заступника директора в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» з 14.09.2018 року. Проте, в день звільнення ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» не було проведено з нею остаточний розрахунок та не сплачено всіх належних до виплати при звільненні грошових коштів. Станом на даний час заборгованість по заробітній платі складає 82 803,57 грн. Позивач неодноразово зверталась до керівництва ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» з проханням виплатити належні їй грошові кошти, проте її прохання були залишені без задоволення. Вважає, що з ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» на її користь мають бути стягнуті заробітна плата, не виплачена при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне. Згідно ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно Довідки форми ОК-5 за останні два місяці, що передували звільненню (червень 2018 року 4 636,00 грн, липень 2018 року 4 636,00 грн) заробітна плата була нарахована в сумі 9 272,00 грн. Загальна кількість відпрацьованих днів за вказаний період становила 42 (червень 20 + липень 22). Отже середньоденна заробітна плата складає 220,76 грн. з розрахунку 9 272,00:42. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 20.05.2021 року становить 147 688,44 грн (669*220,76). Позивач просить стягнути з відповідача 82 803,57 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.09.2018 року по день прийняття рішення судом та понесені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції [PERSON] пояснила, що відповідач не виконав покладений на нього обов`язок по виплаті працівнику заробітної плати при звільненні, як на момент звільнення позивача так і до теперішнього часу не розрахувався. Позивач в день звільнення 14.09.2018 року працювала та отримала трудову книжку, проте заробітну плату не отримала. В телефонному режимі позивачу неодноразово обіцяли виплатити заборгованість по заробітній платі, однак до даного часу не виплатили. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.09.2018 року по день винесення рішення судом та судові витрати. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме: заборгованість по заробітній платі в розмірі 82803,57 грн. визнали повністю, щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2018 року по день винесення рішення судом не визнали, посилаючись на те, що підприємство знаходиться у скрутному матеріальному становищі, тому не має можливості виплатити позивачу такі кошти. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 07.05.2014 року по 14.09.2018 року працювала на посаді заступника директора в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6-7). Наказом від 14.09.2018 року №36-к [PERSON] було звільнено з посади заступника директора в ДП «Коростишівський спиртовий комбінат» з 14.09.2018 року (а.с. 62). Табелем обліку використання робочого часу підтверджується, що позивач в день звільнення 14.09.2018 року працювала (а.с. 64) та відповідно до книги обліку трудовиих книжок позивач отримала трудову книжку 14.09.20218 року в день її звільнення (а.с.65-66). Згідно довідки ДП «Коростишівський спиртовий комбінат" № 77 від 11.03.2021 року відповідач має заборгованість перед позивачем [PERSON] по заробітній платі за період роботи з 07.05.2014 року по 14.09.2018 року у сумі 82803 грн. 57 коп. (а.с.52). Із довідки ДП«Коростишівський спиртовий комбінат» від 07.10.2021 року № 194 видно, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню працівника [PERSON] : - червень 2018 року -нараховано заробітної плати -4636,00 грн. -20 відпрацьованих робочих днів; - липень 2018 року-нараховано заробітної плати -4636,00 грн.-22 відпрацьованих робочих днів; разом нараховано заробітної плати складає :9272,00 грн,- 42 загальна кількість відпрацьованих робочих днів; середньоденна заробітна плата складає з розрахунку: 9272,00 грн : 42=220,76 грн. (а.с. 63), що не заперечувалося сторонами. Як вбачається з пояснень представників відповідача, суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 82803,57 грн. відповідач визнав повністю , а тому відповідно до положень ст. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в повному обсязі та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 82803 грн. 57 коп.. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який починаючи з 15.09.2018 року по день винесення рішення судом за 768 днів затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розрахунку: 768 днів затримки розрахунку помножено на середньоденний заробіток в сумі 220 грн. 76 коп., становить 169543 грн. 68 коп., то в цій частині позовні вимоги підлягають зменшенню та частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13 -ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, застосовуючи до обставин справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, слід врахувати, що позивач звернулася до суду з даним позовом у червні 2021 року, тобто зі спливом майже трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 14.09.2018 року, мотивуючи такий тривалий строк не звернення до суду телефонними обіцянками відповідача виплатити борг по заробітній платі, письмових чи електронних звернень до відповідача, починаючи з наступного дня за звільненням позивач не подавала, враховуючи обставини справи, неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, вимоги принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми заборгованості по заробітній платі, яка становить 82803 грн. 57 коп.. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з Державного підприємства "Коростишівський спиртовий комбінат" на користь позивача судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із суми 147688,44 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 833 грн. 49 коп. та на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн., за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, від сплати якого позивач звільняється при зверненні до суду.

Outcome: partial