Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

В лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], та [PERSON], в якому просив виселити їх з квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що 24.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір №KIQ0GA00000063, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 66340 доларів США строком до 24.07.2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON], 24.07.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS]. В зв»язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням від 07.04.2014 року позов було задоволено, в звязку з цим просить виселити відповідачів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, та вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким що суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з"явилась на адресу суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутність . Суд вислухавши представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 24.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір №KIQ0GA00000063, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 66340 доларів США строком до 24.07.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON], 24.07.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування. В зв»язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Обухівського районного суду від 07.04.2014 року був задоволений частково, та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернено стягнення на вищевказану квартиру відповідача. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час вирішення питання про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку [PERSON], передано квартиру за адресою [ADDRESS], який належить йому на підставі договору дарування, в зв»язку з чим виселення відповідачів без надання їм постійного житла є таким, що порушує вимоги ст.109 ЖК Української РСР. Враховуючи викладене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed