Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) про стягнення коштів та з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, а саме три відсотка річних за невиконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року в розмірі 34302 грн. 58 коп., інфляційні витрати в розмірі 64161 грн. 22 коп. та за невиконання постанови Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року три відсотка річних в розмірі 9950 грн. 42 коп. та інфляційні витрати в розмірі 2586 грн. 82 коп., а всього 111001 грн. 00 коп., посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року за яким стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 995 061 грн. 00 коп. також просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн. 00 коп., повернути надмірно сплачений судовий збір та стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору в межах заяви про зменшення позовних вимог 09 квітня 2020 винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. призначено підготовче судове засідання. 16 липня 2020 року винесено ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що відповідач лише частково виконує рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року, яким з відповідача на його користь стягнуто грошові кошти, тому він просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, понесенні судові витрати, а також витрати понесені на правову допомогу. Представник позивача [PERSON]. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що відповідач [PERSON] є боржником за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року та відповідно до якого з неї стягнуто кошти на користь відповідача. Відповідно до цього рішення Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче проведення, яке на даний час на закінчене. Відповідач лише частково виконує рішення суду, а тому позивач змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних. Так позивач з урахуванням зменшених позовних вимог просить стягнути з відповідача три відсотка річних за невиконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року в розмірі 34302 грн. 58 коп., інфляційні витрати в розмірі 64161 грн. 22 коп. та за невиконання постанови Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року три відсотка річних в розмірі 9950 грн. 42 коп. та інфляційні витрати в розмірі 2586 грн. 82 коп., а всього 111001 грн. 00 коп. Відповідач по справі є боржником оскільки вона є спадкоємцем свого чоловіка, який за життя мав борг перед матір`ю позивача. Станом на час звернення до суду з даним позовом, тобто на станом на 10.03.2020 року відповідачем [PERSON] заборгованість за рішенням суду сплачена лише частково, в сумі 493020 грн. 12 коп. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав частково, подав до суду відзив на позовну заяву та відзив на позовну заяву з урахуванням зменшених позовних вимог, зокрема визнав позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних в розмірі 43369 грн. 37 коп. та стягнення інфляційних витрат в розмірі 66748 грн. 04 коп., а всього 110117 грн. 41 коп. за період після 30.10.2018 року по момент звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що частина суми нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних витрат, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року у цивільній справі № 372/450/18 (провадження № 2-165/19) а період з 29.05.2015 року по 30.10.2018 року вже стягувалась з відповідачки, тобто позивач має намір стягнути такі кошти повторно за той самий період часу і на суму, яка була включена в суму боргу під час попередніх нарахувань. Також у відзивах на позовні заяви пояснив, що відповідач [PERSON] не ухиляється від виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року та відповідно до якого вона є боржником та від виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року, яке було частково змінено постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року. Даний борг є спадковим, вона має намір відчужити спадкове майно та виконати грошові зобов`язання за наявними рішеннями судів, проте не може оформити документи на спадкове майно, оскільки в межах виконавчого провадження не це майно було накладено арешт, а власних коштів та іншого майна, яке б належало її на праві власності в неї не має. Також пояснив, що розрахунки про нарахування трьох відсотків річних та інфляційних витрат є не вірним та не обґрунтованим. Представник третьої особи Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Вислухавши позивача, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 995061 (дев`ятсот дев`яносто п`ять тисяч шістдесят одну) грн. різниці вартості спільного майна подружжя, невиплачену померлим [INFO] [PERSON] [PERSON] , згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.03.2009 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25.08.2009 року, що підтверджується копією рішення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28.05.2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 18.06.2015 року. 20.07.2015 року на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року було видано виконавчий лист, що підтверджується копією виконавчого листа. 07.08.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Зеленевичем О.В. відкрито виконавче провадження № 48367178 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, проте в подальшому 28.03.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Зеленевичем О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не виявлено. 15.06.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Зеленевичем О.В. повторно відкрито виконавче провадження № 51440941 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, що підтверджується копіями постанов. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 445 383 грн. 34 коп., три проценти річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 101 473 грн. 18 коп., судові витрати в розмірі 5 566 грн. 69 коп., а всього 552 423 грн. 21 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про стягнення коштів, в частині стягнення інфляційних витрат, судового збору змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних в розмірі 101473 грн. 18 коп., інфляційні витрати в розмірі 415892 грн. 30 коп. та судовий збір в розмірі 5266 грн. 65 коп. Рішення набрало законної сили 11.06.2019 року. 12.08.2019 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Пелих Я.І. відкрито виконавче провадження № 59780000 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року. Матеріалами справи підтверджується факт часткового виконання відповідачем [PERSON] грошового зобов`язання за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2015 року, а саме листом відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 12.02.2018 року підтверджується, а сторонами визнається, що станом на 12.02.2018 року боржником сплачено суму боргу в розмірі 3 420 грн. Крім того станом на 10.03.2020 року боржником також сплачено частину боргу в розмірі 493020 грн. 12 коп. Відповідно до довідки відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції в Київській області вх. № 14405 від 06.03.2020 року борг по виконавчому провадженню № 51440941 станом на 06.03.2020 року становить 502040 грн. 88 коп., борг по виконавчому провадженню № 59780000 станом на 06.03.2020 року становить 522632 грн. 13 коп. При наданні правової оцінки спору суд частково погоджується із правовою позицією позивача і вважає частково помилковими і юридично неспроможними правове обґрунтування відповідачем доводів заперечень на позов з огляду на наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто 995061 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року рішення суду залишено без змін. Таким чином, на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов`язання сплатити на користь позивача 995061 грн. з часу набрання судовим рішенням законної сили. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов`язанням. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, , № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014, № 3-610гс16 від 15.06.2016, в яких зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Оскільки рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року набрало законної сили ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року, тому на підставі ст. 319 ЦПК України, ст. 253 ЦК України, стягнення суми інфляції та трьох процентів річних починається з 29 травня 2015 року. Разом з тим, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року, яке було змінено постановою Київського апеляційного Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів. Представлений позивачем розрахунок частково узгоджується із матеріалами справи. Разом з тим, слід прийняти до уваги, те що рішенням Обухівського районного суду Київської області від стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 445 383 грн. 34 коп., три проценти річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 травня 2015 року по 30 жовтня 2018 року в розмірі 101 473 грн. 18 коп., судові витрати в розмірі 5 566 грн. 69 коп., а всього 552 423 грн. 21 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про стягнення коштів, в частині стягнення інфляційних витрат, судового збору змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних в розмірі 101473 грн. 18 коп., інфляційні витрати в розмірі 415892 грн. 30 коп. та судовий збір в розмірі 5266 грн. 65 коп. Таким чином загальна сума стягнення трьох процентів річних та інфляційних із врахуванням зменшених позовних вимог, заперечень відповідача а також з врахуванням рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.02.2019, яке частково було змінено постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2019 року складає: інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31 жовтня 2018 року по 10 березня 2020 року в розмірі 66748 грн. 04 коп., три проценти річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31 жовтня 2018 року по 10 березня 2020 року в розмірі 43369 грн. 37 коп. В обґрунтування заперечень на позов відповідач посилається на правові позиції суду касаційної інстанції, зокрема постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6- 2759цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, від 02.03.2016 року № 6-2491цс15, від 15.10.2013 року у справі № 3-30гс13, від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14 наводить власний аналіз окремих норм законодавства, у підсумку обґрунтовуючи правову позицію висновком про те, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення,то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Суд вважає наведену відповідачем правову позицію неактуальною і хибною, оскільки вона суперечить актуальній судовій практиці суду касаційної інстанції, яка підлягає обов`язковому врахуванню судом при застосуванні норми права у подібних правовідносинах в силу приписів нової редакції ЦПК України (у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017 року). Так, правове обґрунтування заперечень відповідача суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18), яка зводиться до наступного: За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦK України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦK України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: Постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі N 6-771 цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. За наслідками системного аналізу чинного законодавства Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки про правильне застосування норм права. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І ''Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, у цій справі предметом спору є стягнення річних та інфляційних збитків в зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, а тому враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного суду викладений в постанові від 16 травня 2018 року (Справа N 686/21962/15-ц, Провадження N 14-16цс18), відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 02 лютого 2015 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто 995061 грн. та залишене в силі Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року, тобто рішення суду набрало законної сили 28.05.2015 року, яке станом на сьогоднішній день не виконане. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що підтверджує правову позицію позивача і спростовує правову позицію відповідача. Суд не погоджується із доводами відповідача, що наявність арештів на спадкове майно унеможливлює виконання грошового зобов`язання, є непереборною силою для [PERSON] , виключає її вину в силу ч.1 ст.617 ЦК України, оскільки подібні обставини не свідчать про неможливість виконання чинного судового рішення іншим чином, при цьому слід врахувати, що відповідачем навіть частково не сплачувався борг за виконавчим листом щонайменше з 12.02.2018 року. Посилання відповідача на статтю 22 ЦК України і відсутність складу цивільного правопорушення у діях відповідача суд вважає безпідставними, оскільки межами пред`явлених у цій справі позовних вимог не зазначається вчинення відповідачем подібного правопорушення як підстава для виникнення грошового зобов`язання, у спірних правовідносинах підставою для виникнення грошового зобов`язання позивачем визначається судове рішення. Доводи відповідача про вжиття заходів для виконання судового рішення суд вважає необґрунтованими і непереконливими, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджено вжиття боржником таких заходів, які б відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і мали б наслідком реальне зменшення суми боргу та виконання судового рішення, тому протягом більше чотирьох років виконавче провадження не завершене, а судове рішення залишається невиконаним всупереч приписам ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки відповідач в односторонньому порядку не виконує грошові зобов`язання відповідно до рішення суду, яким з неї стягнуто на користь позивача грошові кошти, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простороченої суми та понесені судові витрати, на неї в судовому порядку слід покласти обов`язок сплати позивачеві, передбачені законом кошти. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову частково ґрунтуються на законі та матеріалах справи, позивач частково довів порушення відповідачем своїх прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту, а відповідач не спростував наявність обставин, які покладені в основу позову, його правова позиція судом визнана неспроможною, при цьому суд погоджується з доводами представника відповідача щодо правильності нарахування трьох відсотків річних та інфляційних витрат, тому позовні вимоги слід задовольнити частково. Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем понесених судових витрат в частині відшкодування судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та частково підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.п.1,2 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн., суд виходить із фактично підтверджених та узгоджених з матеріалами справи наданих послуг, складності правовідносин між сторонами та їх правового регулювання, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задовольнити частково, в розмір 12000 грн. Згідно із статтею 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2108 грн.43 коп., що підтверджено наданою квитанцією в подальшому позовні вимоги було зменшено. За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial