Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], залучивши в якості третіх осіб Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником приватного житлового будинку [ADDRESS]. Даний будинок належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Відповідачка [PERSON] є дружиною його покійного брата - [PERSON], який помер [INFO] Крім нього та відповідачки в будинку зареєстровані та проживають його дружина, діти та онуки. В будинку відповідачка не проживає з 1977 р. Коли ще були живі його батьки, вони побудували братові будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] і брат з відповідачкою перейшов жити туди, де [PERSON] проживає до сьогоднішнього часу. Всі ці роки відповідачка жодного дня у його будинку не проживала, а тільки він зі своєю сім'єю та його покійні батьки. Всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення покладені тільки на нього та його сім'ю, відповідачка за всі ці роки жодного разу не надавала кошти на сплату комунальних послуг, на утримання будинку, а тому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням-будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах. Представники відповідачки [PERSON], яка діє за довіреністю НАР 283731 від 24.08. 2015 року та адвокат Олєйніков Г.О., який діє за договором про надання юридичних послуг від 29.03. 2015 року, заперечували проти заявлених позовних вимог посилаючись на незаконність вимог позивача [PERSON], його необгрунтованість та просили у задоволенні відмовити, пояснивши суду, що їх довірителька [PERSON] все своє свідоме життя після одруження з [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою у [ADDRESS] в окремому будинку на який номер не присвоєно. В даному випадку, [PERSON] продовжує мешкати за адресою [ADDRESS] в будівлі за цією ж адресою, яка ще не узаконена нею і твердження позивача про те що вона вибула з місця постійного проживання не відповідає дійсності. Тому вважають, що позивач свідомо вводить суд в оману, вказуючи в позові її місце проживання : [ADDRESS], адреси якої не існує. Після узаконення само захвату земельної ділянки та незаконно побудованої будівлі, виділення земельної ділянки, присвоєння адреси,відповідачка зможе виписатися з будинку позивача і прописатися за новою адресою. Третя особа: Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб у судове засідання не направив свого представника, про те, через загальну канцелярію за вх. № 14684 від 17.03. 2016 року у своїй письмовій заяві просив розглядати справу без участі їх представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 41 Конституції України "... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю... Право приватної власності є непорушним." Згідно вимог ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно, позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником приватного житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом АЕВ № 088089 від 20.07. 2001 року ( а.с. 12). Як вбачається з будинкової книги виданої Дарницьким відділом внутрішніх справ м.Києва відповідачка зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 02.07.1974 року де проживає і проживала разом зі своїм чоловіком весь час ( а.с. 13 - 21). Із роз'яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як встановлено в судовому засіданні із пояснень позивача та представників відповідачки, згідно свідоцтва про право спадщини за законом АЕВ №088089 від 20.07.2001р. покійний [PERSON], який мешкав разом зі своєю дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відмовився від спадщини свого батька 3/4 частини на користь свого рідного брата [PERSON], позивача у справі, при цьому усно домовившись з братом, що буде тут зареєстрований він зі своєю дружиною до того часу, поки не збудує собі будинок на земельній ділянці , яку надав йому частково відповідач, а частково він заволодів сам без дозволу та не отримає право власності на побудований будинок та земельну ділянку. Будинок будувався на земельній ділянці адресою [ADDRESS]. Також було домовлено між братами, що сплачувати комунальні витрати буде сам позивач [PERSON]. Підставою для домовленості між братами був факт передачі покійним братом батьківську спадщину у розмірі 3/4 частини, вказаний факт не спростовує і сам позивач, а також підтвердила допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] та представник відповідача [PERSON], пояснивши суду, що збудувавши будинок [PERSON] помер [INFO] (Свідоцтво про смерть [NUMBER]), не встигнувши оформити право власності на будинок та на ділянку землі. Причина - важка хвороба його та його дружини [PERSON]. Остання стала інвалідом 1 групи загального захворювання. Будучи хворою людиною, інвалідом 1 групи,щоб не заважати члену сім'ї [PERSON] та його сім'ї, вона перейшла в так званий незаконний будинок,без документів на право власності, розташований в 10 метрах від будинку за [ADDRESS], тобто на території земельної ділянки [PERSON].Ця територія огорожена разом з новозбудованим будинком. За цією частиною ділянки подружжя [PERSON] та [PERSON] постійно піклувалися: прибирали сміття, листя,посадили сад тощо. Комунальні платежі,страховки та податок за частку земельної ділянки відповідач сплачувала регулярно.Такої адреси, як [ADDRESS] не існує , вказану адресу придумали самі брати [PERSON]. Але на цьому шляху [PERSON] постійно умисно здійснює перешкоди відповідачу: не дає змоги отримати форму Ф-3 для спадщини нотаріусу, відмовляє в наданні відповідачу Домової книги для представлення в ЖЕД 205, подав заяву до Дарницького відділу КИІВЗЕМу про приєднання всієї земельної ділянки, на якій розташована незаконна будівля. І все це робиться позивачем із корисливих мотивів, а саме:заволодіти земельною ділянкою, на якій розташована будівля відповідача повністю і позбавити відповідача права на власність,надати цю власність своїм дітям,а не тим ,які є родичами відповідача.В цьому і є суть конфлікту. Відповідно до положення ст. З Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно, проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Тому, доводи та твердження позивача, що відповідачка [PERSON], як член сім'ї втратила право користування житловим приміщенням, є не обґрунтованими. А надані до суду в якості доказів акти про відсутність по місцю постійного проживання відповідача є написаними в один день за кілька років,одним кольором чорнила та одним почерком, завірені Житлово експлуатаційною дільницею №205 м.Києва викликають сумнів у суду, а тому не мають юридичної сили, а від допиту в якості свідків зазначених у актах, позивач свідомо відмовився. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення передсудом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У зазначеній ситуації законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , а саме відповідачки немає. Як вбачається із наданої переписки представниками відповідачки до Дарницького відділу Держкомзему та Дарницької РДА , то на даний час відповідачка [PERSON] займається узаконенням на своє ім'я земельної ділянки та будови, розташованого за адресою [PERSON] На даний час відповідач [PERSON] іншим житлом не володіє. Оскільки позивачем не надано доказів не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад один рік без поважних причин, тому він не може бути визнаний судом таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України). Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Водночас, як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4, п.5.ч.2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Разом з тим, у судовому засіданні позивач не спростовує той факт, що відповідачка ніколи не проживала у його будинку, а має свій будинок і там проживає та просив лише зняти відповідача з реєстрації, які регулюються і розглядаються в порядку адміністративного судочинства, про що суд зазначив в ухвалі суду від 01.03. 2016 року про роз"єднання позовних вимог ( а.с. 33- 34). Отже, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання. На підставі викладеного і відповідно до ст. ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405, Цивільного кодексу України, ст. 9 ЖК України та

Outcome: dismissed