Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] вказує, що в період з 06.07.1994 року по 29.09.1997 року перебував у трудових відносинах з ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» працював гірничим робітником підземним з повним робочим днем під землею. 29.09.1997 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України позивач був звільнений у зв»язку з отриманням ІІ групи інвалідності від трудового каліцтва. До таких наслідків призвело те, що 20 травня 1997 року під час виконання робіт в ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» з позивачем трапився нещасний випадок, а саме - при виконанні робіт з виїмки вугілля, перебуваючи в небезпечній зоні між конвеєром і гидродвизчиком з несправним блоком управління (ЕРА) з необладнаною ручкою управління та, при спрацьовуванні гидродвизчика, отримав травму в районі колінного суглоба. Даний факт підтверджується тим, що 27.05.1997 року ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» було складено акт про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1. 11.11.1998 р. рішенням МСЕК позивачу було встановлено 80 % втрати професійної працездатності і визнано інвалідом другої групи. Внаслідок завданих травм позивач був змушений проходити курс лікування в травматологічному та неврологічному відділеннях Шахтарської ЦМЛ. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК від 19.07.2011 р. йому встановлено 80 % втрати професійної працездатності і визнано інвалідом першої групи. Позивач періодично змушений знаходитися на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв»язку з отриманою травмою. Внаслідок нещасного випадку на виробництві він утратив працездатність, змінився звичний порядок його життя, він не має змоги виконувати домашню роботу, не може влаштувати своє дозвілля, вимушений постійно звертатись в лікувальні установи за медичною допомогою, часто проходить курси стаціонарного та амбулаторного лікування, курси медикаментозного лікування, протікання хвороби завдає масу незручностей як йому так і його близьким, він залишився без ноги, пересувається на інвалідній колясці, потребує постійного стороннього догляду. Тяжкість захворювання, тривалий період лікування гнітюче відображуються на його нервово-емоційному стані, він відчуває постійний дискомфорт, хвороба періодично загострюється, що приводить до порушення його нормального режиму життя. Він постійно відчуває почуття ущербності та неповноцінності, тому вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку просить відшкодувати, стягнувши з відповідача 50 тис. грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача Казанцева Л.В. в судовому засіданні пояснила, що не згодна з визначеним позивачем розміром моральної шкоди, оскільки на день визначення у позивача інвалідності в зв"язку з трудовим каліцтвом діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, п.11 яких передбачав, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Крім того позивач був повідомлений про шкідливі умови праці, тому в зв'язку з викладеним просила зменшити розмір відшкодування моральної шкоди. На підставі пояснень осіб, які беруть участь у справі, інших доказів, досліджених судом, встановлені наступні обставини і вияснені відповідно до них правовідносини. Позивач [PERSON] 06.07.1994 року по 29.09.1997 року перебував у трудових відносинах з ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» працював гірничим робітником підземним з повним робочим днем під землею. 29.09.1997 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України позивач був звільнений у зв»язку з отриманням ІІ групи інвалідності від трудового каліцтва. До таких наслідків призвело те, що 20 травня 1997 року під час виконання робіт в ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» з позивачем трапився нещасний випадок, а саме - при виконанні робіт з виїмки вугілля, перебуваючи в небезпечній зоні між конвеєром і гидродвизчиком з несправним блоком управління (ЕРА) з необладнаною ручкою управління та, при спрацьовуванні гидродвизчика, отримав травму в районі колінного суглоба. Даний факт підтверджується тим, що 27.05.1997 року ВП «Шахтоуправління ім.17 Партз»їзду» ДП «Шахтарськантацит» було складено акт про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом за формою Н-1. 11.11.1998 р. рішенням МСЕК позивачу було встановлено 80 % втрати професійної працездатності і визнано інвалідом другої групи. Внаслідок завданих травм позивач був змушений проходити курс лікування в травматологічному та неврологічному відділеннях Шахтарської ЦМЛ. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК від 19.07.2011 р. йому встановлено 80 % втрати професійної працездатності і визнано інвалідом першої групи. Згідно Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, що діяли на момент виявлення у позивача професійного захворювання, п.4 передбачав при наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода, п.11 цих Правил передбачав, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно ст.440-1 ЦК (1963 року) встановлено, що моральна (немайнова) шкода, спричинена громадянину або організації діями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка спричинила шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода спричинена не з її вини. Суд вважає доведеним, що позивачеві внаслідок нещасного випадку на виробництві - заподіяно моральну шкоду: змінився звичний порядок його життя, він не має змоги виконувати домашню роботу, не може влаштувати своє дозвілля, вимушений постійно звертатись в лікувальні установи за медичною допомогою, часто проходить курси стаціонарного та амбулаторного лікування, курси медикаментозного лікування, протікання хвороби завдає масу незручностей як йому так і його близьким, він залишився без ноги, пересувається на інвалідній колясці, потребує постійного стороннього догляду. Тяжкість захворювання, тривалий період лікування гнітюче відображуються на його нервово-емоційному стані, він відчуває постійний дискомфорт, хвороба періодично загострюється, що приводить до порушення його нормального режиму життя. Він постійно відчуває почуття ущербності та неповноцінності, частково втратив працездатність, отримав інвалідність. Вказане вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Це підтверджується копією трудової книжки, довідками МСЕК, випискою з історії хвороби. Судом встановлено факт заподіяння моральної шкоди позивачеві і він має право на відшкодування цієї шкоди. Враховуючи викладене, а також ступінь втрати працездатності та характер моральних страждань позивача, суд вважає за можливе стягнути на його користь суму 2500 грн., яка буде справедливою сатисфакцією за заподіяну моральну шкоду. На підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, ст.43 Конституції України, п.4.1. рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9/2004, ст.440-1 ЦК (1963 року), ст.ст.153,233,234,237-1 КЗпП України, ст.26 ЗУ «Про охорону праці»,

Outcome: partial