Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що він з 01.08.2013 року прийнятий на посаду газорізчика у виробничий цех № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» по переводу з Відкритого акціонерного товариства «Свердловський машинобудівний завод». Наказом № 263-к від 23.01.2014 року по ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» його звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач вважає дане звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Керівництвом ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» грубо порушуються вимоги діючого трудового законодавства в частині своєчасності та повноти виплати заробітної плати та додержання умов праці. Позивач зазначає, що на заводі порушуються права робітників, оскільки утворилася заборгованість з виплати заробітної плати за період з вересня по грудень 2013 раку. Тобто, працівники ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» тривалий час взагалі не отримували заробітну плату, що позбавило їх можливості забезпечувати себе та свої родини життєвими потребами. 09.01.2014 р. у Свердловським MB ГУМВС за вказаним фактом на підставі колективного звернення працівників розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом умисної невиплати заробітної плати працівникам ВАТ «Свердловський машинобудівний завод» за ознаками ч. 1 ст. 175 КК України. У зв'язку з невиконанням керівництвом ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» своїх обов'язків щодо забезпечення на підприємстві безпечних і нешкідливих умов праці, враховуючи зимовий період (грудень 2013 р. - січень 2014 р.), температура у виробничому цеху № 1 знизилася до - 3°С, що підтверджено підписами працівників під актами про невихід на робочі місця, в тому числі і за 23.01.2014 р., оскільки такі умови праці створюють небезпеку для здоров'я працівників. Враховуючи вищевикладене, з 26.12.2013 р. усі працівники ТОВ «Свердловський машинобудівний завод», в тому числі і виробничого цеху № 1, припинили роботу та вийшли на мирну акцію протесту тривалістю 7 днів, про що завчасно попередили керівництво підприємства відповідною заявою від 23.12.2013 р. з зазначенням своїх вимог та попередженням про те, що у разі їх невиконання виробничий цех № 1 стане на безстрокову акцію протесту. Після спливу вказаного строку ситуація не змінилася, у зв'язку з чим акція протесту продовжилася, про що також повідомлено Свердловського міського голову та спрямовані колективні звернення на адресу Свердловського MB ГУ МВС України у Луганській області, прокурора м. Свердловська та до територіальної державної інспекції праці в Луганській області. На момент пред'явлення позову перевірка інспекції триває. Починаючи з 03.01.2014 р. охорона ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» їх, працівників виробничого цеху № 1, взагалі не пропускала на територію заводу, посилаючись на усне телефонне розпорядження керівника підприємства [PERSON] пропускати на територію заводу тільки тих працівників, які публічно відмовляться брати участь в акції протесту та не будуть вимагати погашення заборгованості по виплаті заробітної плати та поліпшення умов праці, що взагалі принижувало їхню гідність, порушувало конституційні права та змусило продовжити акцію протесту. З метою фіксації вищевказаних фактів працівниками виробничого цеху № 1 складено відповідні акти. Крім того, 23.01.2014 р. керівництво заводу пішло на більш радикальні заходи - відповідними наказами звільнено 23 працівника виробничого цеху № 1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що робітники заводу дізналися лише 27.01.2014 р. На вимогу щодо надання для ознайомлення актів, які повинні бути складені по факту їхньої відсутності на робочому місці без поважних причин, робітниками заводу отримано відмову керівництва підприємства, шо позбавило їх можливості взагалі зрозуміти, які дні їм зараховані в якості «прогулу» та стали причиною звільнення саме на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи вшцевикладене, та усі обставини конфліктної ситуації, порушення трудових та інших конституційних прав позивача з боку керівництва ТОВ «Свердловський машинобудівний завод», причини його відсутності на робочому місці вважає поважними, а відповідний наказ № 263-к від 23.01.2014 року про звільнення позивача з займаної посади - незаконним. Позивач просить суд постановити рішення, яким його позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» щодо визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити. Визнати його, [PERSON], звільнення на підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» № 263-к від 23.01.2014 року незаконним. Скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» № 263-к від 23.01.2014 року. Поновити його, [PERSON], на посаді газорізчика у виробничий цех № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» з 23.01.2014 року. З метою обчислення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу витребувати з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» в якості доказів довідку про розмір йогої заробітної плати за два місяці, що передують звільненню, з зазначенням кількості фактично відпрацьованих ним днів. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» на його, [PERSON], користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивач [PERSON]Т.у судовому засіданні повністю підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, просить стягнути заборгованість по заробітній платі, яка йому не виплачена за листопад, грудень 2013 р., поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представник відповідача ТОВ "Свердловський машинобудівний завод" не з'явився у судове засідання, про розгляд справи належним чином повідомлений, про що свідчать повідомлення в матеріалах справи, а також клопотання відповідача. Причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 233 та ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні було встановлено, що позивач з 01.08.2013 року прийнятий на посаду газорізчика у виробничий цех № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» по переводу з Відкритого акціонерного товариства «Свердловський машинобудівний завод». (а.с. 6). Наказом № 263-к від 23.01.2014 року по ТОВ "Свердловський машинобудівний завод" позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) (а.с.5). Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноважений ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, власник або уповноважений ним орган повинен навести конкретні факти допущеного ним прогулу, зазначити, коли саме прогул мав місце. Проте в наказі № 263-к від 23.01.2014 року не зазначено, у чому конкретно виявилося порушення позивача [PERSON], яке стало приводом до звільнення позивача, та коли мали місце таке порушення. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Окрім того, відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише посиленням на скоєння позивачем прогулу без поважних причин та не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. За положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою вибороного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, яке було проведено без згоди профспілкової організації. Разом з тим, звільнення [PERSON] з роботи слід визнати незаконним саме з підстав того, що відповідачем порушений порядок застосування дисциплінарних стягнень, передбаченого ст.149 КЗпП. Крім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що позивач скоїв прогул без поважних причин. Із представлених письмових доказів, а саме актів вбачається, що робітників Свердловського машинобудівного заводу не пускали на територію заводу за усною вказівкою директора заводу [PERSON] у січні 2014 року, так як останні вимогали погашення заборгованості по заробітної плати, у тому числі позивача 23.01.2014 року. (а.с.11-19). Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» гарантовано право працівникам підприємств на участь у вирішенні колективних трудових спорів (конфліктів) з адміністрацією. Відповідно до статті 17 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів» визначено, що страйк - це тимчасове колективне добровільне припинення роботи працівниками (невихід на роботу, невиконання своїх трудових обов'язків) підприємства, установи, організації (структурного підрозділу) з метою вирішення колективного трудового спору (конфлікту). Суду не надано доказів, що саме позивач був організатором страйку. Позивач себе кваліфікує як особу, яка приєдналась до страйку робітників, викликаного наявністю трудового спору з адміністрацією. Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» гарантовано право працівникам підприємств на участь у вирішенні колективних трудових спорів (конфліктів) з адміністрацією. Статтею 27 Закону України „Про порядок вирішення колективних трудових спорів" передбачено, що участь у страйку працівників, за винятком страйків, визнаних судом незаконними, не розглядається як порушення трудової дисципліни і не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Звільняючи позивача за порушення трудової дисципліни відповідач, всупереч вимогам ч.3 ст. 149 КЗпП України, не врахував ні ступень тяжкості вчиненого проступку, ні обставини за яких вчинено проступок, ні попередньо роботу позивача. Виходячи з вищенаведених обставин, суд вважає, що участь позивача у страйку не може бути підставою для звільнення його з роботи, оскільки виступ працівників підприємства свідчить про невиконання відповідачем законодавства про працю в частині виплати заробітної плати, страйк не визнаний судом незаконним, відповідачем не додержані порядок і правила застосування дисциплінарних стягнень; допущений позивачем [PERSON] порушення трудових обов'язків не є систематичним, а тому не могло бути підставою для розірвання трудового договору з ним за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту частин 1,2 ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі звільнення без законної підстави або з порушенням встановленого порядку працівник повинен бути поновлений на попередній робот іорганом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, оскільки [PERSON] звільнений з порушенням встановленого порядку, позовні вимоги в частині визнання його звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.п.2, 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу вимушеного прогулу провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування виплат проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» заробіток [PERSON] за два повні місяці роботи перед звільненням, тобто за листопад і грудень 2013 року, становить (1806,93+ 3146,57 = 4935,50 грн. (а.с.50). Середньоденний заробіток позивача становить 115,20 грн.( 4935,50: 43), де 43 дні - це робочі дні за листопад, грудень 2013 року, а вимушений прогул з 23 січня 2014 року по 15 травня 2014 року -78 робочі дні. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 8985, 60 грн., виходячи із розрахунку 78 робочі дні х 115,20 грн.=8985, 60 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно довідки ТОВ «Свердловський машинобудівний завод» заборгованість по заробітній платі [PERSON] за листопад, грудень 2013 року, січень 2014 року складає 6443, 69 грн. (а.с.50), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Свердловський машинобудівний завод» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2304,00 грн., виходячи із розрахунку 115,20 грн х 20 робочих днів у лютому місяці 2014 року. Крім цього у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved