Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

В червні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03 липня 2007 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 7000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між відповідачем та Банком договір, який діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо жодна сторона протягом цього терміну не проінформує іншу про припинення дій Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач належним чином не виконував умов договору, в зв»язку з чим станом на 31 травня 2013 року мається заборгованість в сумі - 21902,67 грн., яку просили стягнути. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 03 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2007 року у сумі 18191,26 грн., судовий збір. Додатковим рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 2430,33 грн. та штрафів в сумі 250 грн. відмовлено. З рішенням суду не погодилось ПАТ КБ «ПриватБанк» та подало апеляційну скаргу, в якій просили змінити рішення суду в частині відмови у стягненні комісії та штрафів, задовольнивши позов в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, оскільки рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості по комісії та штрафу ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права: судом помилково застосовані положення п.2 ч.1 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення комісії, оскільки вона не є неустойкою, а є винагородою за надані банком послуги, відносно штрафу суд не звернув уваги, що строк позовної давності не розпочався. Відповідач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 03 липня 2007 року у сумі 18191,26 грн. та судового збору в сумі 229,40 грн. скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення по суті позовних вимог: стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 14634,76 грн. та судовий збір в сумі 190,40 грн., в іншій частині рішення залишити без змін, оскільки рішення в цій частині є незаконним та необґрунтованим через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, які полягають в наступному: судом не вірно встановлено строк дії кредитного договору від 03 липня 2007 року та розмір процентів за користування кредитом, який складає 6836,44 грн. у період до 31 липня 2011 року і за період з 01 серпня 2011 року по 26 червня 2013 року у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, а саме 982,70 грн., не вірно розподілено судові витрати між сторонами. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Бондаренко Д.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги банку, заперечував проти апеляційної скарги відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] до суду не з»явились, надали суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі (арк..спр.159). Заслухавши суддю-доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що згідно заяви до банківської установи від 01 липня 2007 року [PERSON] отримав платіжну картку з кредитним лімітом в розмірі 7000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку кредиту. Про діючи Умови та Правила надання банківських послуг відповідач був належним чином ознайомлений. Відповідач не виконував належним чином зобов»язань, внаслідок цього утворилась заборгованість в сумі 21902,67 грн., з якої: 6815,62 грн. - заборгованість за кредитом; 11375,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2430,33 - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00 грн. (фіксована частина), та 1031,08 грн. (процентна складова), що підтверджується розрахунками та виписками. З моменту укладення кредитного договору ніхто із сторін не заявив про намір його припинення, відповідач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку, договір є діючим. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам за користування ним, суд виходив з того, що укладаючи договір, сторони досягли згоди по всім істотним умовам кредитного договору, ніхто із сторін не заявив намір про його припинення, відповідач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку, тому зобов»язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону з урахуванням строку позовної давності. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що це - неустойка, відносно якої позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності в один рік. Але з висновками суду в частині відмови в задоволення позовних вимог погодитися неможливо, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що за заявою відповідача від 1 липня 2007 року до банківської установи, він отримав платіжну карту, надано кредитний ліміт в розмірі 7000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% річних на суму залишку кредиту, позичальник не виконував умови кредитного договору, тому утворилася заборгованість у сумі 21902,67 грн., яка складається з 6815,62 грн. - заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 11375,64 грн., комісія за користування кредитом - 2430,33 грн. та штрафи (фіксована частина) в сумі 250,00 грн. та процентна складова в розмірі 1031,08 грн. На теперішній час борг перед позивачем не погашений. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виходячи зі змісту заяви (арк..спр.11-12) відповідач отримав кредит 7000 грн., базова процентна ставка по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 3 липня 2007 року договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], останній ознайомився та надав згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмові вигляді, засвідчивши це своїм підписом. В судовому засіданні апеляційного суду, представник позивача надав наказ по КБ «Приватбанк» №PR-2007-33 від 9 січня 2007 року, яким, в тому числі, доповнено Умови та правила надання банківських послуг та затверджено їх. Розділом 5 Правил користування платіжною картою передбачено порядок нарахування та оплати відсотків, за яким п.5.4 - за користування Кредитом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги [PERSON] про нарахування процентів на рівні облікової ставки Національного банку України не відповідають вимогам закону. В той же час є обґрунтованими доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та штрафів. На підставі ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З матеріалів справи , а саме заяви позичальника не вбачається право Банку нараховувати комісію, оскільки в графі «щомісячна комісія» запис про її розмір відсутній, тобто умовами укладеного між сторонами договору нарахування комісії не передбачено. Таким чином, підстави для нарахування комісії відсутні, висновки суду щодо пропуску строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення комісії не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до положень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» недоведеність позову є самостійною підставою для відмови. Крім того, не відповідають обставинам справи висновки суду щодо пропуску строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення штрафів. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Виходячи зі змісту заяви Позичальника, при порушенні позичальником строків платежів з будь-яких зобов»язань, передбачених даним Договором, більше ніж на 120 днів, в зв»язку з чим банк буде вимушений звернутися до суду, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Таким чином штрафи, розмір яких міститься в розрахунку заборгованості за договором (арк.спр.6-10), були нараховані при зверненні до суду з позовом, тобто строк позовної давності за ними - не сплив. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та штрафів ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, а тому вказане рішення в цій частині підлягає скасуванню. На підставі п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: partial