Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

В червні 2017р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], у якому просила стягнути з останньої на свою користь заборгованість за договором позики від 09.12.2016 року в розмірі 54 384,48 грн., неустойку у розмірі 7 505,06 грн., всього у сумі 61 889,54 грн., а також судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 грудня 2016 року між сторонами було укладено договір позики №б/н, відповідно до умов якого Позивач передала Відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 51 545,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день отримання позики складало 2000,00 доларів США, строком до 30.01.2017 року. Проте, Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконує, після спливу терміну дії договору грошові кошти не повертає. Так, з урахуванням офіційного курсу НБУ гривні до іноземної валюти долар США станом на 30.01.2017 року, сума позики становить 54 384,48 грн., яку позивач просить суд стягнути на свою користь, а також неустойку відповідно до п. 4 Договору у розмірі 7 505,06 грн. та сплачений судовий збір. Представники Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили розглядати справу у спрощеному позовному провадженні та задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи у спрощеному позовному провадженні на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду Гуменюк А.І. від 15 серпня 2017 року по справу було відкрито провадження за участю сторін. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів та передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., який ухвалою від 30 листопада 2017 року призначив справу до розгляду за участю сторін. Суд дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 09 грудня 2016 року відповідач [PERSON] отримала у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі - 51 545,00 грн, із терміном повернення до 30.01.2017 року, про що сторонами було складено відповідний договір позики №б/н. (а.с. 5). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно даної розписки, позичальник [PERSON] зобов'язалась повернути суму позики не пізніше 30.01.2017 року, однак, в порушення умов договору позики, взяті на себе зобов'язання не виконала і не повернула належні Позивачу грошові кошти. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики від 09.12.2016 р. є обґрунтованими, доведеними. Проте, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, оскільки Позивач просить стягнути з Відповідача суму боргу в розмірі 54 384,48 грн., що обраховані з урахуванням офіційного курсу НБУ гривні до іноземної валюти долар США станом на 30.01.2018р. Однак, на думку суду, зобов»язання за Договором позики від 09.12.2016 р. виникли у Відповідача саме в гривні, з визначенням курсу долара США на момент укладання договору позики, то відповідно підлягає стягненню сума боргу виражена у валюті зобов»язання, тобто 51 545,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповіно до п. 4 укладеного Договору, у разі прострочення позичальником терміну повернення позики вона зобов»язана сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня прострочення. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, а отже зобов'язана повернути Позивачу борг з урахуванням неустоки відповідно до п. 4 Договору. Між тим, вказані вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи зменшення судом розміру основного боргу, а тому з Відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню кошти у розмірі 7 113,21 грн. (51 545,00 грн. (сума заборгованості) * 0,001 (розмір неустойки) *138 (кількість прострочених днів)). З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені останнім.

Outcome: approved