Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим що він є власником житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: м. Коломия, вул. Кийданецька, 20, Івано-Франківської області, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 01.09.1972 року та зареєстрованого в Коломийському МБТІ в реєстрову книгу під №2917. Вказує, що в його будинку на даний час, зареєстрований, однак не проживає з 2011 року його син відповідач [PERSON], який вже тривалий час не турбується за спірне житло, не несе ніяких витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, втратив будь-який інтерес до спірного житла. Зважаючи на те, що відповідач не проживає у вказаному будинку і не бажає знятися з реєстрації в добровільному порядку, вказане вище змушує позивача звернутись з позовом до суду. Просить суд позов задоволити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: м. Коломия, вул. Кийданецька, 20, Івано-Франківської області. В судове засідання позивач не з"явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності Відповідачу [PERSON] надсилались судові повістки по останньому відомому місцю проживання, однак, в судові засідання він не зявився, про день і час розгляду даної справи був повідомлений належно згідно чинного законодавства через оголошення в газеті, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень проти позову не подав і від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи заяву позивача, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.3 ст. 156 ЖК України члени сімї власника будинку зобовязані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової територї та проведенню ремонту. Відповідно до ч.1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається лише приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1статті 405 ЦК). Таким законом не може бутиЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей71,72 ЖК УРСРзастосуванню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за № 20 по вул. Кийданецькій в м.Коломиї Івано-Франківської області на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 01.09.1972 року та зареєстрованого в Коломийському МБТІ в реєстрову книгу під №2917 (а.с.4-5). Відповідно до довідки №9589 від 10.10.2017 року в господарстві м.Коломия, вул.. Кийданецька, 20, Івано-Франківської області зареєстрований в тому числі відповідач [PERSON], [INFO] (а.с.6). Отже, в спірному будинку на даний час зареєстрований відповідач [PERSON], який з 2011 року в будинку не проживає, не бере будь-якої участі в утриманні житла, не дбає про його схоронність, не сплачує будь-яких комунальних послуг. Факт не проживання більше чотирьох-пяти років відповідача в спірному будинку №20 по вул. Кийданецькій в м. Коломиї Івано-Франківської області підтвердили сусіди позивача свідки [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що відповідач не проживає у вищезгаданому будинку, не бере участі в оплаті за комунальні послуги, його особистих речей в даному будинку не має, з їх слів проживе в Росії. Наявність зареєстрованого відповідача в будинку позивача, який належить йому на праві власності, не дає останньому належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись будинком. Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положенняст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК УРСР;ст. 405 ЦК України). Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК України). Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: м. Коломия, вул. Кийданецька, 20, Івано-Франківської області, а в решті слід відмовити. На підставі наведеного та ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed