Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Щербини О.Г. звернулась до суду з позовом до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] . [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована на день своєї смерті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , право власності на котру спадкодавець набула в порядку купівлі-продажу вказаної квартири. Договір купівлі-продажу укладений 31.01.1997 року, посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», № Н-2166 від 31.01.1997р.,зареєстрований 24.03.1997р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 228/36099. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Пянтковською О.Г., державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори 30 листопада 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-3109, згідно котрого все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті, та на що вона за законом матимуть право, вона заповіла - гр. [PERSON] . Тому, вищевказане майно, [PERSON] прийняв в установлений законом шестимісячний строк за заповітом [PERSON] , шляхом подачі нотаріусу Третьої Запорізької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б подали заяву про прийняття спадщини, а також малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних немає. 17 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою щодо отримання на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за вищезазначеним заповітом, посвідченим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.11.2000 року за реєстровим № 2-3109 на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольської К.К. від 17.12.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.11.2000 року за реєстровим № 2-3109 на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що не надані документи, що підтверджують право власності на квартиру [ADDRESS] . У спадкоємця [PERSON] на руках є лише копія правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] », де був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований № Н-2166 від 31.01.1997 р., припинила свою діяльність ще 15.03.2012 року. Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації на запит державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольскої К.К. надало лише копію правовстановлюючого документу на зазначену квартиру. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом, посвідченим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.11.2000 року за реєстровим № 2-3109, на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також ухвалення рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши надані матеріали спадкової справи після [PERSON] , померлої [INFO] та інші письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , котре видане Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 21.05.2019 року, актовий запис № 153. [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована на день своєї смерті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , право власності на котру спадкодавець набула в порядку купівлі-продажу вказаної квартири. Договір купівлі-продажу укладений 31.01.1997 року, посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», № Н-2166 від 31.01.1997р.,зареєстрований 24.03.1997 р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 228/36099. [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Пянтковською О.Г., державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори 30 листопада 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-3109, згідно котрого все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті, та на що вона за законом матимуть право, вона заповіла - гр. [PERSON] . Згідно спадкової справи № 152/2019 від 25.06.2019 року [PERSON] прийняв в установлений законом шестимісячний строк за заповітом [PERSON] , шляхом подачі 25.06.2019 року нотаріусу Третьої Запорізької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б подали заяву про прийняття спадщини, а також малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних немає, що підтверджується довідкою від 07.12.2019 року № 2523/02-14, виданою державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольскою К.К. 17 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою щодо отримання на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за вищезазначеним заповітом, посвідченим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.11.2000 року за реєстровим № 2-3109 на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольської К.К. від 17.12.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30.11.2000 року за реєстровим № 2-3109 на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що не надані документи, що підтверджують право власності на квартиру [ADDRESS] . Станом на 31.01.1997 р. законодавство України передбачало можливість відчуження об`єктів нерухомості за договорами купівлі-продажу (міни), зареєстрованими на товарній біржі. Водночас відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 р. «договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу)». Згідно з частиною першою ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У свою чергу, частина друга ст. 48 ЦК УРСР 1963 року передбачала недійсність угоди, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 242 ЦК УРСР 1963 р. до договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Отже, правовим наслідком недодержання обов`язкової нотаріальної форми угоди ЦК УРСР 1963 року передбачав нікчемність такої угоди. Таким чином, станом на дату реєстрації на товарній біржі договору купівлі-продажу нерухомості, поданого [PERSON] на підтвердження належності померлій квартири [ADDRESS] , законодавство України передбачало обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору під страхом його нікчемності. Згідно з Цивільним кодексом України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину (ч. 1 ст. 1297 ЦК). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ст. 3). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Виходячи з вищевикладеного, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 р., офіційно визнаються дійсними і підтверджуються державою за умови реєстрації таких прав відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за спадкодавицею [PERSON] підтверджується договором купівлі-продажу укладеного 31.01.1997 року, посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», № Н-2166 від 31.01.1997 року, зареєстрований 24.03.1997 року. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 228/36099. Згідно зі ст. 15 Закону України „Про товарну біржу" біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 21 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. №18/5 (в редакції, що діяла на день укладення договору міни), право власності громадян або юридичних осіб на жилий будинок (частину будинку), квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, земельну ділянку, інше нерухоме майно стверджують договори купівлі-продажу, дарування, міни жилого будинку (частини будинку), квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, в тому числі зареєстровані на біржі та ін.). Суд враховує висновок колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 р. у справі №2-7203/09 (провадження №61-31739св18) відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно із статтею 47 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення біржової угоди щодо спірної квартири) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно встановлених судами фактичних обставин відповідачі передали позивачу квартиру, а позивач передав гроші за придбану квартиру. Даний договір зареєстровано в МБТІ 24 грудня 1997 року. За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Відповідачі знялися з реєстрації з спірної квартири та по день смерті були зареєстровані в квартирі. Позивач за життя не оскаржувала рішення суду, проживала у іншій квартирі в цьому ж будинку. Суди при розгляді цієї справи установили, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від цього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Таким чином, законодавець, на час виникнення спірних відносин, не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі реєстрації такого договору товарною біржею як біржової угоди відповідно до Закону України «Про товарну біржу». Правочин, укладений [PERSON] , був реальним і вчиненим у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] у встановленому на той час законом порядку: в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 24.03.1997 р., реєстровий номер 228/36099. За таких обставин згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 31.01.1997 року зареєстрованого на Запорізькій товарній біржі « Торг-інвест» 31.01.1997 р. за №Н-2166, зареєстроване в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 24.03.1997 р., визнається дійсним, оскільки його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Отже, в силу ст. 1216 ЦК право власності [PERSON] на квартиру входить до складу спадщини, що відкрилась після її смерті, та переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому книгою шостою Цивільного кодексу України. Таким чином, за результатами судового розгляду позовні вимоги [PERSON] розцінюються судом як обґрунтовані та законні, будь-які підстави для відмови в їх задоволенні в суду відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved