Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

ПАТ КБ «Приват Банк» у жовтні 2015 року звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], вказуючи, що 21.03.2008 року уклав з останньою договір б/н, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобовязання відповідачка по укладеній угоді не виконала, у звязку з чим станом на 31.07.2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 22650,47 гривень, яка складається з 9952,35 грн. заборгованість за кредитом, 9993,34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1150,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1054,78 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідачки, а також просить стягнути судовий збір в розмірі 1218,00 грн. У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання вказаного кредитного договору від 21.03.2008 року неукладеним, обґрунтовуючи її тим, що вимоги ст. ст. 525 - 527, 640, 1054, 1046 ЦК України щодо зобовязання банку перерахувати позичальнику кредит (грошові кошти в такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були узгоджені у консенсуальному кредитному договорі) у строк та в порядку, що встановлені договором, виконанні не були. Ніякого договору між нею та баком на суму 10 500 грн. укладено не було та кредитний договір б/н від 21.03.2008 року вона не підписувала, не отримувала кредиту на суму 10 500 гривень ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було, в наслідок чого не має жодних зобовязань перед банком. Представник позивача за первинним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» в судовому засіданні позовні вимоги банку підтримав та просив їх задовольнити, також надавши суду письмові заперечення, згідно яких укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання, так при оформленні кредиту заява на отримання кредиту була підписана [PERSON], що підтверджує, що остання ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, та позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила листування платіжною карткою та Тарифи складають між нею і Банком Договір про надання банківських послуг. При цьому договір укладався у письмовій формі, сторонами були здійснені всі необхідні дії для настання, припинення або зміни цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Зауважує, що відповідач погодилась щодо умов договору, про що свідчить факт підписаного договору, регулярне користування кредитними грошовими засобами та погашення, які здійснювались. [PERSON] були надані наступні картки №№ 4149437319014302, 149437408932034, 5211537431413629 строк дії останньої до 07.2016 року, в той час як позовна заява була подана до суду 15.10.2015 року, згідно реєстру поштової відправки, тому банк звернувся до суду в межах строку позовної давності, передбаченого ст.256 ЦК України. Щодо зазначення в позовній заяві заборгованості за пенею та комісією, то мається на увазі саме заборгованість за пенею, яка передбачена вказаним кредитним договором та законодавством. Відповідач за первинним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, проте надала суду письмові заперечення проти заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк», в яких зазначає, що згідно до доданої до позову заяви-анкети б/н від 21.03.2008 року відповідачу був наданий кредит у розмірі 1 299 грн. на придбання товару, який на сьогоднішній день є погашеним та у відповідача не має жодної заборгованості з приводу цього кредиту, що стосується посилань позивача, що нібито з відповідачем було укладено кредитний договір б/н від 21.03.2008 року, згідно якого банк нібито надав кредит у розмірі 10 500 грн., то ніякого кредитного договору б/н від 21.03.2008 року з банком вона не підписувала та не укладала, а також не отримувала кредит на суму 10 500 грн., про що свідчить відсутність в доданих до позову документах доказів, які би підтверджували укладання даного договору та отримання саме цієї суми. Також зауважує, що у позивача давно вже сплив строк позовної давності по стягненню грошових коштів за кредитним договором б/н від 21.03.2008 року з будь-якої особи, заперечує щодо застосування відповідачем штрафів згідно умов та правил надання банківських послуг, оскільки з останніми вона взагалі не була ознайомлена, про що свідчить відсутній підпис з боку відповідача на наданих до суду документах. Нарахування банком заборгованості по комісії за користування кредитом взагалі не має свого правового підґрунтя, та ця послуга є несправедливою для договору про споживчий кредит, і такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, при цьому, жодних доручень за плату, вчиняти будь які правочини від імені банку та за рахунок споживача, позичальник банку в даному випадку не надавав, окремий договір комісії між позичальником та банком не укладався. Представники [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» заперечували, давши аналогічні пояснення, викладеним в письмових запереченнях на позов та зустрічній позовній заяви, просили в задоволенні первинного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ КБ «Приват Банк» таким, що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] таким, що задоволенню не підлягає, з наступних причин. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони зобовязані надати докази та довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень і які мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що згідно заяви позичальника № MRXRFD11700959 21.03.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 1299 грн. на придбання товару. Вказаний факт сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає. Згідно вказаної заяви [PERSON] отримала кредитну картку 4149437319014302 кредитки «Універсальна» із застосуванням 30 днів пільгового періоду у гривні з відсотковою ставкою за кредитом 3% на місяць (що дорівнює 36% на рік), а також була ознайомлена й погодилася із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, про що свідчить підпис на заяві. На виконання договору позивачем на ім'я відповідача був відкритий картковий рахунок. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 3.3 Умов і правил надання банківських послуг підписання цієї угоди є прямим та безумовною згодою Держателя щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, установленого Банком. Згідно наданих ПАТ КБ «Приват Банк» матеріалів [PERSON] були надані наступні картки №№ 4149437319014302, 149437408932034, 5211537431413629, строк дії останньої до 07.2016 року. Вказаний факт [PERSON] та її представниками в судовому засіданні не спростовано. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом [PERSON] користувалася кредитними коштами у період з 29.06.2011 року та по 28.08.2014 року, що підтверджується випискою з її рахунку по вказаним кредитним карткам, наданої позивачем за первісним позовом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно розрахунків, наданих позивачем, станом на 31.07.2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором б/н від 21.03.2008 року в розмірі 9952,35 грн. заборгованість за кредитом, 9993,34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. За таких обставин, в силу умов кредитного договору та ст.ст. 526, 1050 ЦК України, вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.03.2008 року та процентів у вказаних сумах, є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено наявність вказаної заборгованості у [PERSON] перед банком, яка підтверджується належним чином завіреними копіями документів, наданими позивачем за первісним позовом. Що стосується заявлених вимог ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення з відповідачки в період дії ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" 1150,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1054,78 грн. - штраф (процентна складова), то останні задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність розпорядження №1053-р від 30.10.2014 року та №1079-р від 05.11.2014 року, м. Маріуполь Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо ненарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У п.3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004)) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Отже, враховуючи те, що відповідачка є громадянином України, яка зареєстрована та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним нею кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення пені та штрафів є необґрунтованим. Що стосується твердження сторони відповідача щодо порушення ПАТ КБ «Приват Банк» передбачених законодавством строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, то слід зауважити, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1,5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена позиція зазначена в постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року (справа №6-14цс14), постанови Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 30.09.2015 року (справа № 6-154 цс 15). Отже, оскільки з розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.03.2008 року вбачається, що відповідачкою був зроблений останній платіж щодо погашення простроченої заборгованості 17.06.2014 року, у той час як із даним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся 19.10.2015 року, суд вважає позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом та простроченими процентами за користування кредитом, обґрунтованими та поданими без пропущення строку позовної давності (як загальної, так і спеціальної). Щодо зустрічного позову [PERSON], то він задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин. Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Так, між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Про ознайомлення із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у Заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України. При цьому [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява від 21.03.2008 року разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між нею та банком Договір, відповідно до умов якого відповідачка зобов'язалась повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту. Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії). Згідно із правовою позицією Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на спростування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а письмові докази по справі, а саме: заява-анкета, умови та правила надання банківських послуг, свідчать про отримання кредиту відповідачкою та порушення умов щодо його повернення та сплати відсотків по кредиту. Позовні вимоги [PERSON] про визнання неукладеним кредитним договором №б/н від 21.03.2008 року не підлягають задоволенню судом, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлена наявність намірів [PERSON] укласти кредитний договір, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] добровільно та свідомо уклала оспорюваний договір, була обізнана щодо всіх істотних умов його укладення, про що свідчить її підпис у договорі (заяві), та користувалася наданими їй коштами. Отже, договір між сторонами №б/н від 21.03.2008 року є укладеним та створює встановлені ним права та обов'язки. Доводи позивача за зустрічним позовом щодо порушення його прав як споживача внаслідок несправедливої практики банку, не можуть бути прийняті судом до уваги як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та носять характер припущення. Таким чином, оскільки [PERSON] умови кредитного договору не виконує, підлягає стягненню з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.03.2008 року в розмірі 19945,69 гривень, яка складається з 9952,35 грн. заборгованість за кредитом, 9993,34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. \~З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі\~ 1218,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 19945,69 грн. *100% : 22650,47 грн. ціни позову = 88,06%), тобто 88,06 % від ціни позову (88,06 % *1218,00 грн. :100%), що складає 1072,57 грн.

Outcome: partial