Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.06.2020 р. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу у розмірі 33200грн, інфляційні втрати у розмірі 21812,40грн., та три проценти річних у сумі 2988грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що він 06.06.2017р. позичив відповідачу 33200грн. строком до 20.06.2017р., що підтверджується розпискою Відповідача. У визначений договором строк та пізніше відповідач борг не повернув. Приймаючи до уваги заявлені позовні вимоги та ті обставини, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідач до суду тричі (27.07.2020р., 10.08.2020р. та 19.08.2020р.) не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, відзив на позов не надав, інших клопотань до суду не надходили. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (стаття 178 ч.8 ЦПК України). Враховуючи вимоги ст.280 ч.1 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з"явився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 06.06.2017р. він працював разом з позивачем в Нижньосірогозькій ЦРЛ, [PERSON] попросив у [PERSON] в борг, при ньому [PERSON] написав [PERSON] власноручно розписку, а позивач передав [PERSON] гроші в розмірі 33200грн.. [PERSON] та [PERSON] були присутні при складенні розписки [PERSON] та розписувались в ній як свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що літом 2017р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , працювали в Нижньосірогозькій ЦРЛ, де вона працює секретарем, разом з [PERSON] була запрошена в якості свідків, при складенні [PERSON] розписки про отримання від [PERSON] коштів в борг. Як [PERSON] передавав кошти [PERSON] , не бачила, лише розписалась в розписці. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, свідків та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.06.2027року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 33200грн., які зобов`язався повернути у строк до 20.06.2017р., що підтверджується розпискою від 06.06.2017 року. Відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. Відповідно до розрахунку заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України, сума боргу становить 33200грн, 3% річних від простроченої заборгованості- 2988грн. та інфляційні втрати -21812,40грн. Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику, ані в установлені розписками терміні, ані в подальшому. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду розписку від 06.06.2017р., яка свідчить про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 33200грн. Згідно з вимогами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також, на думку суду, є обґрунтованими вимоги позивача щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України і стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних від суми боргу. Так сума інфляційних втрат за розпискою становить 21812,40грн. та трьох відсотків річних - 2988 грн. Згідно ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягають також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору у розмірі 840,80грн та витрати на професійну правничу допомогу 5000грн.

Outcome: approved