Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS], в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй належить на підставі договору дарування б/н від 14.12.1993 року, договору дарування б/н від 16.06.1993 року, ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя б/н від 30.11.1994 року вищевказане домоволодіння. У вищевказаному домоволодінні зареєстрований син позивачки відповідач [PERSON], але з травня 2013 року відповідач там не мешкає. Також позивач зазначила, що їй не відомо фактичне місце мешкання відповідача. Просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, за участі його представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно з ст.ст. 71, 72 ЖК України особа визнається такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок її відсутності протягом шести місяців без поважних причин. Судом встановлено, що відповідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.04.2003 року, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON]. (а.с.12) Відповідно реєстраційного свідоцтва БТІ про право власності на житло від 27.04.1998 року [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.1993 року належить 1/6 частина домоволодіння [ADDRESS].(а.с.7-8) Відповідно реєстраційного свідоцтва БТІ про право власності на житло від 15.11.1993 року [PERSON] на підставі договору дарування від 16.06.1993 року належить 4/6 частина домоволодіння [ADDRESS].(а.с.9-10) Відповідно ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя № 2-303 від 30.11.1994 року, укладена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] в наслідок якої [PERSON] отримала 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] від [PERSON].(а.с. 11) Як вбачається з довідки-акту КСН «Бригантина» від 10.04.2014 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за даною адресою не мешкає з травня 2013 року та місце його перебування не відомо.(а.с.16). Відповідно технічного паспорту № 307 домоволодіння [ADDRESS] знаходиться в праві власності [PERSON].(а.с.17-21) Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст.. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У зв'язку з вищевикладеними підставами, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS].

Outcome: approved