Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Концерн „Міські теплові мережі" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання. В позові зазначає, що згідно п. 2.1 Статуту Концерну "Міські теплові мережі" основною метою його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Позивач у період з 01.11.2014 року по 01.09.2020 року надав відповідачам послуги у приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 120 861 грн. 97 коп. Пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються вносити плату за надані послуги, чим завдають матеріальну шкоду Концерну. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Ухвалою судді від 12.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідачки [PERSON] адвоката Уткіна О.Є. надійшла заява, яка містить прохання про часткове задоволення позовних вимог в межах строків позовної давності за період з 09.09.2017 року по 09.09.2020 року у розмірі 73978 грн. 09 коп., а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 1275 грн. 92 коп. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши письмові пояснення, за змістом яких вважає заперечення представника відповідача необґрунтованими, оскільки відповідачі періодично вносили оплату за надані їм послуги, останній платіж був здійснений в березні 2018 року, тобто відповідачі вчинили дії, що свідчить про визнання ними свого боргу, позивач звернувся з зазначеним позовом (08.10.2020 року) в межах строку давності, просив про задоволення позову. У відповідності до ст.ст. 211, 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, взаємовідносини сторін, суддя вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. Система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення не проводилось, тому послуги відповідачам надавались постійно і в повному обсязі. Тож, послуга з централізованого опалення надавалась боржнику в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної види) постійно. Отже, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води тривають. Відсутність укладеного договору не позбавляє відповідача обов`язку оплати наданих йому послуг. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (а.с.12-16). Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] позивач у період з 01.11.2014 р. по 01.09.2020 р. надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на суму 120 861 грн. 97 коп., однак відповідачі як споживач цих послуг частково здійснили оплату за надані послуги (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність. Вирішуючи обґрунтованість відзиву щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У відповідності до вимогст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так з особового рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] вбачається, що з липня 2015 року по серпень 2017 року відповідачі періодично сплачували за отримані послуги з опалення та централізованого ГВП. Останній платіж здійснено у березня 2018 року у розмірі 1234,54 грн. Між тим, не зважаючи на те, що відповідачами останній платіж здійснено у березні 2018 року, представником позивача не надано допустимих та належних доказів, які б свідчили про визнання ними боргу в зазначений спосіб, оскільки сплата за користування послугами за березень місяць 2018 року у відповідності до розрахунку становить 2674,79 грн., сплачена сума становить 1234,54 грн., що не дає суду однозначних підстав вважати її черговою сплатою за означений місяць, оскільки відповідачі могли здійснити оплату в рахунок погашення заборгованості за минулий період. Відповідно до ст.12, 13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз`яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». Суд приходить до висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності у даних правовідносинах необхідно відліковувати, з вересня 2017 року - з чергового платежу за отримані у попередньому місяці послуги. Позивач з даним позовом у цій справі про стягнення заборгованості звернувся у жовтні 2020 року, тобто, за загальним правилом, поза межами строку позовної давності, встановленого законом, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, що має бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач звернувся з позовом лише у жовтні 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України, у стягненні заборгованості, що виникла до вересня 2017 року, слід відмовити. Враховуючи, наведене, суд вбачає наявність правових підстав для застосування строків давності та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача слід частково стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1275,92 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial