Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та просить стягнути з відповідача суму моральної шкоди завданої внаслідок ушкодження її здоров`я в розмірі 236150,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, посилаючись на факт отримання нею професійного захворювання під час виконання своїх трудових обов`язків. В обґрунтування вимог зазначила, що працюючи в період часу з 01.08.1975 по 29.06.1979, з 04.02.1993 по 05.08.1997 та в період часу з 06.08.1997 по 22.02.2002 на посаді затягувача взуття Криворізької взуттєвої фабрики, МСП «КІТ» та АТ «Комекс», виконувала клеєнамазувальні операції клеєм «Десмокол» і наірітовий клей, які були пов`язані з виділенням алергезуючих речовин тіурам, каніфоль і смоли в повітря робочої зони в зв`язку в зв`язку з недосконалістю технологічного процесу. У зв`язку зі шкідливими та тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: персистуюча бронхіальна астма, перебіг середнього ступеня важкості, ІІІ ст. Відповідно до п. 17 акту Форми П-4, причиною професійного захворювання є робота протягом 13 років в умовах впливу алергезуючих речовин в повітрі робочої зони. Відповідно до п. 19 акту Форми П-4, професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку керівництва роботодавців, які порушили норми ст. 153 КЗпП України. Внаслідок отриманого захворювання, 02.11.2005 вона вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по персистуючій бронхіальній астмі, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. В подальшому, в ході неодноразових проходжень оглядів МСЕК, їй з 11.11.2019 та безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності 50%. У зв`язку з вказаним професійним хронічним захворюванням порушено звичний спосіб її життя, вона постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні приступи задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, її турбують відчуття частого серцебиття, періодичні перебої в роботі серця та біль в ділянці серця, приступоподібний кашель, іноді з виділеннями, що порушує в тому числі й нічний сон та позбавляє нормально відпочити, призводить до важкості, болю та хрипів в грудній клітці, до головних болів, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги. Виникнення професійного захворювання та втрата працездатності завдає їй істотних дискомфорту та страждань, вона потребує додаткових зусиль для організації свого життя, медичного лікування, що призводить до зміни звичного способу її життя, зниження якості життя та зменшення благ, які вона мала до втрати професійної працездатності, що несприятливо позначається на її матеріальному становищі та відчутті соціальної незахищеності. Тому виходячи з розрахунку 50 * 4723,00 грн. (місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020) = 236\~150,00 грн, позивач просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду\~від 28\~січня 2021\~року прийнято\~до розгляду\~та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач, представники позивача не з"явилися. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що перелічені в тексті позовної заяви негативні явища в житті позивача та її доводи, викладені в позовній заяві, переконливо доводять факт завдання їй немайнової моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони роботодавця. Так, позивачем подано позовну заяву в 2020 року, тому відповідно до ч. 27 ст. 77 Розділу VI «Особливі положення» Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік», Закону України № 717-V від 23.02.2007 та п. 2 ст. 44 розділу 2 «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік», припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку, а оскільки ст. 1167 ЦК України визнано обов`язок відшкодування моральної шкоди винною особою, то саме підприємство мало створити позивачу незалежні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я були б неможливими. Просять врахувати той факт, що позивач не перебувала у трудових відносинах з відділенням Фонду, а відділення ніколи не було позивачу роботодавцем, позивач працювала з 1975 року на посаді затягувача взуття в Криворізькій взуттєвій фабриці і те, що саме неправомірні дії роботодавця призвели до професійного захворювання позивачки. Тому відділення Фонду є неналежним відповідачем по справі, а належним відповідачем повинно бути саме підприємство. До того ж Фондом позивачу відшкодовано щомісячні страхові виплати, які компенсують частину втраченого заробітку, в сумі 162853,67 грн.; одноразову допомогу в сумі 16400,00 грн. , витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 43\~829,11 грн., витрати на медикаментозне лікування в розмірі 78\~514,22 грн. Позивачем не наведеного жодного факту протиправних дій або бездіяльності, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями, а також вини відділення Фонду. Відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку, а отже відсутні підстави для покладення на Відділення обов`язку здійснювати таку виплату. До того ж зазначили, що позивач втратила працездатність в професії, яка призвела до професійного захворювання, але не втратила здатність вести звичний спосіб життя, що і підтверджується висновком ЛКК про наявність протипоказань, тобто які види робіт позивач не може виконувати. З огляду на викладене, наявність протипоказань у роботі ніяк не можуть позбавити позивача можливості реалізації своїх звичок та бажань. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що в житті позивача відбулися які-небудь зміни, лише слова позивача та припущення. Документи, на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, не можуть бути беззаперечним доказом її заподіяння. Тому просять відмовити в задоволенні вимог за недоведеністю. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в період часу з 01.08.1975 по 29.06.1979 працювала затягувачем взуття Криворізької взуттєвої фабрики, в період з 04.02.1993 по 05.08.1997 - затягувачем взуття МСП «КІТ» та в період часу з 06.08.1997 по 22.02.2002 - затягувачем взуття АТ «Комекс» (а.с. 22-26). Так, згідно пунктів 13, 14 Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 06.10.2005, складеного за формою П-4, працюючи 01.08.1975 по 29.06.1979, з 04.02.1993 по 05.08.1997 та в період часу з 06.08.1997 по 22.02.2002 затягувач взуття відповідно на Криворізькій взуттєвій фабриці, МСП «КІТ» та АТ «Комекс», [PERSON] виконувала клеєнамазувальні операції клеєм «Десмокол» і наірітовим клеєм, які були пов`язані з виділенням алергезуючих речовин тіурам, каніфоль і смоли в повітря робочої зони в зв`язку в зв`язку з недосконалістю технологічного процесу. Причина професійного захворювання: робота протягом 13 років в умовах впливу алергезуючих речовин в повітрі робочої зони (а.с. 15-16). Висновком МСЕК від 02 листопада 2005 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с. 9-10). При наступних переоглядах висновками МСЕК позивачу остаточно встановлено 50% втрати професійної працездатності з 11 листопада 2019 року безстроково, та третю групу інвалідності (а.с. 9-14). При розгляді справи суд виходить з того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому оскільки позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності у 2005 році, суд покладає обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача з наступних мотивів. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46\~Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», право на отримання потерпілою страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в позивача [PERSON] з 02 листопада 2005 року. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 2003 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14\~цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28\~та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167\~ЦК України\~та статтею 237-1 КЗпП України їм\~надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у\~рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,\~від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України\~зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що до спірних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції від 23 вересня 1999 року, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим не бере до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Суд також не приймає до уваги доводи представника відповідача, що довідка МСЕК та Акт розслідування хронічного професійного захворювання не можуть бути документами, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачу ушкодження здоров`я, моральної шкоди, оскільки у зв`язку з професійним захворюванням у неї порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушена залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя, вона відчуває періодичні приступи задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, її турбують відчуття частого серцебиття, періодичні перебої в роботі серця та біль в ділянці серця. Доводи представника відповідача, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відділення Фонду соціального страхування, оскільки моральну шкоду позивачу повинно відшкодовувати підприємство, де працювала позивач, оскільки саме неправомірні дії посадових осіб зазначено підприємства та їх грубе порушення безпеки призвели до професійного захворювання, яке трапилося з позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язував з настанням страхового випадку, так як, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою професійної працездатності у розмірі 50%, яка пов`язана з нещасним випадком, отриманим у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, виникло у позивача вперше у 2005 році, тому саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області має відшкодовувати завдану позивачу шкоду на підставі вищезазначеного закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що негативні динаміки погіршення здоров`я у позивача не відбуваються, тому посилання позивача на суттєве погіршення здоров`я є необґрунтованим, оскільки суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди, суд враховую виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 50%, що свідчить тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, оскільки вона змушена залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя: вона постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичні приступи задухи, які знімаються лише за допомогою медикаментозних препаратів, її турбують відчуття частого серцебиття, періодичні перебої в роботі серця та біль в ділянці серця, приступоподібний кашель, іноді з виділеннями, що порушує в тому числі й нічний сон та позбавляє нормально відпочити, призводить до важкості, болю та хрипів в грудній клітці, до головних болів, до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги. Позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275\~000,00 грн. Отже, з урахування того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 55%, що безумовно тягне за собою зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 170 000 грн. відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки відповідно до першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial