Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що вона є матірью [PERSON] 11.02.2015р. її син [PERSON] помер. На момент його смерті, син проживав та був зареєстрований разом з нею за адресою [ADDRESS]. Вказана квартира згідно розпорядження начальника БРВУЖКГ №4 від 30.01.2007р. була передана їй та її сину у спільну часткову власність в порядку приватизації державного житлового фонду На підставі вказаного розпорядження 30.01.2007р. вони отримали правоустановчий документ на вказану квартиру, а саме свідоцтво про право власності на житло, згідно якого стали її спільними частковими власниками в рівних долях. Після отримання Свідоцтва вони звернули до БТІ для отримання належних документів. але співробітники БТІ не мали змоги оформити документи посилаючись на відсутність бланків та необхідної технічної документації. Після смерті сина відкрилась спадщина на належну їм квартиру, заповіт її син не залишив. Вона у встановлений законом строк 10.06.2015р. звернулась до приватного нотаріуса Балаклійського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини. згідно якої була проведена реєстрація спадкової справи. 11.08.2015р. вона вирішила оформити за собою як за спадкодавцем першої черги за законом належну померлому сину частку квартири, однак їй було відмовлено. оскільки данні щодо отримання права власності на житло 30.01.2007р. не були внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В зв"язку з чим вимушена була звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі і дав пояснення про обставини викладені вище. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилалася на те. що вони є неналежним відповідачем. Вислухавши сторони та перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є рідною матірью [PERSON]. 11.02.2015р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвм про смерть серії 1-ВЛ №488899, виданого 12.02.2015р. відділом ДРАЦС РС Балаклійського РУЮ в Харківській області /а.с.9/ На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Балаклійським районним виробничим управлінням житлово-комунального господарства 30.01.2007р., [PERSON] та її син [PERSON] є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.10) Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входить усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління майном, оскільки на момент смерті сина проживала разом з ним та була зареєстрована в спадковій квартирі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право а спадщину на нерухоме майно. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом майна [PERSON], яке складається з 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 30.01.2007р. [PERSON] є співласником квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] та йому належить 1/2 частина (а.с.10) Таким чином, суд вважає , що в частині позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом слід задовольнити, однак в задоволенні позову в частині визнання юридичного факту набуття права власності на 1/2 частку квартири за [PERSON], слід відмовити з огляду на приписи ст. 256 ЦПК України.

Outcome: partial