Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

На підставі ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 12.05.2015 вищевказану цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення вимоги позивача щодо стягнення з банківської установи суми 50000,00 грн. моральної шкоди. Позивач, прийнявши участь у судовому засіданні, просив винести суд додаткове рішення, яким стягнути вищевказану суму моральної шкоди з відповідача, яка виразилася у позбавленні його права на розпорядження власними коштами, внаслідок неправомірної поведінки керівництва структурного підрозділу банку у м. Мукачево. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою ст. 220 Цивільного процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Заочним рішенням по справі від 11.02.2015 позов у частині вимоги про стягнення банківського вкладу та відсотків задоволено частково. Поряд з цим, за результатами судового розгляду справи, залишилася не вирішеною вимога позивача, зазначена у заяві (а.с. 7) щодо стягнення з банківської установи суми 50000,00 грн. моральної шкоди. Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача щодо необхідності задоволення такої вимоги, суд, в загальному, виходить за наступного. Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою та другою ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Положеннями ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України . З урахуванням п. 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (частина перша ст. 1167 Цивільного кодексу України). Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обовязок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди морального характеру, внаслідок зазначеної ним ситуації з поверненням депозитного вкладу, в частині існування причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди. Відсутність цих обовязкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Із пояснень позивача слідує те, що моральна шкода була завдана йому, внаслідок неналежного виконання відповідачем, укладеного між сторонами договору банківського вкладу "«Марафон лояльності _Подвійний дохід ЕПС» №833357/2014 (а.с. 4) та порушенням прав позивача як споживача послуги, з посиланням на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, суд виходить з того, що особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених нормами Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких особа зазнала внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні чи винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений звязок між протиправної поведінкою та наслідками, що настали. Питання визначення моральної шкоди є оціночним. Моральна шкода визначається, зокрема, шляхом аналізу характеру відносин між сторонами, подій, обставин та дій, що їх спричинили або супроводжували, їх прийнятність у суспільстві як таких, що відповідають дозволеним правилам поведінки. Між тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів (преамбула закону). Згідно з вимогами п. 5 частини першої ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частини другої ст. 22 вищевказаного Закону, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте задоволення такої вимоги за умови її пред'явлення можливе з урахуванням положень п. 5 частини першої ст. 4 згаданого Закону Тобто, недоліки продукції, згідно із визначенням терміну у ст. 1 цього Закону, є такі споживчі характеристики продукції, які певною мірою впливають на можливість її використання або споживання, та сфера використання цієї продукції входить до суспільних потреб. В свою чергу, відповідальність за спричинену моральну шкоду, згідно із Законом України «Про звернення громадян» настає виключно у випадках, коли моральні збитки завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Таким чином, ні умовами укладеного між сторонами договору банківського вкладу, ні положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» та параграфу 3 Глави 71 ЦК України не передбачено такого виду відповідальності як відшкодування моральної шкоди, а наявність підстав для її відшкодування згідно з положеннями Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України «Про звернення громадян» позивачем не доведено. Інших доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачем суду не надано, а обґрунтування моральної шкоди зводяться виключно до субєктивної оцінки ситуації, в якій позивач не міг скористатися своїми коштами. Таким чином, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка мотивована невиплатою відповідачем банківського вкладу, задоволенню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed