Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить зобов'язати його перенести встановлену ним огорожу на попереднє місце по фактичній встановленій раніше межі уздовж суміжних ділянок, відновити цегляну кладку його водопровідного колодязю та стягнути з нього на свою користь 30000 грн. завданої моральної шкоди. Свої вимоги у позовній заяві та в судовому засіданні позивач та його представник мотивували тим, що між сторонами тривалий час наявний спір щодо розмежування земельних ділянок, які знаходяться в їх користуванні. З цього приводу існують судові рішення, всупереч яким відповідач самовільно переніс огорожу на свій розсуд. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що відповідач є власником 81/300 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Його право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 11.12.1989. До того власником належної йому частини домоволодіння був [PERSON] 22.03.1979 було складено акт ідеальних часток, де встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.1952 належить і в користуванні знаходиться: житловий будинок А-1, житлові прибудови А'-1, А"'-1, тамбур а-1, сарай - Г, вбиральня- Е, огорожа № 3, мощення 1. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.1984 було встановлено порядок користування спільною земельною по [ADDRESS] з позивачем, виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 335 кв.м, встановлені межі ділянок, що перебувають у користуванні співвласників домоволодіння. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 01.03.1984 зазначене рішення суду було залишене без змін. В ході розгляду справи відповідач та його представники вказували на те, що заяви позивача про самовільне перенесення ним огорожі та односторонню зміну порядку користування земельною ділянкою не відповідають дійсності та не знаходять свого підтвердження в наданих саме позивачем матеріалах. На даний час діє саме той порядок землекористування, що був встановлений вищезгаданим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.1984, жодних змін, незважаючи на чисельні судові процеси, в даному порядку не відбулося. Його зміна в свою чергу не підтверджується жодними доказами. Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, способом захисту якого згідно ст. 16 ЦК України, є, зокрема, визнання правочину недійсним, припинення дії, що порушує право відновлення становища, яке існувало до порушення, а також відшкодування майнової та моральної шкоди. Верховний Суд України в постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, позивач має право звернутися до суду за захистом своїх прав, які він вважає порушеними та вимагати відновлення своїх прав і відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок їх порушення. Водночас відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у законі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зазначеній нормі закріплюється головний елемент принципу змагальності цивільного процесу, оскільки кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З наведеного визначення випливає, що доказами є фактичні дані, які отримані в установленій законом процесуальній формі. Фактичні дані (докази) суд одержує з певних джерел, що називаються у законі засобами доказування. Цивільний процесуальний закон дає вичерпний перелік засобів доказування. Такі дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів (ч. 2 ст. 57 ЦПК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач з 13.07.1972 безперервно проживає у домоволодінні [ADDRESS], що підтверджується копією його паспорту (а.с.8). Домоволодіння складається у тому числі з двох житлових будинків, які належать сторонам у справі: літ. А, який знаходиться у володінні відповідача та літ. Б-1, який знаходиться у володінні позивача, що підтверджується планом садибної ділянки (а.с.15). Відповідач є власником частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Його право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 11.12.1989 рок. До того власником його частини домоволодіння був [PERSON] (а.с.98-99). Ідеальні частки зазначених домоволодінь та з яких будівель вони складаються визначені в листі МБТІ м. Дніпропетровська № 1194 від 19.04.1999 (а.с.16). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.1984 було встановлено порядок користування спільною земельною по [ADDRESS], виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 335 кв.м. Встановлені межі ділянок, що перебувають у користуванні співвласників домоволодіння. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 01.03.1984 зазначене рішення суду було залишене без змін (а.с.96-97). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про виділ частки права власності та визначення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська рада про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов'язання вчинити дії установлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.1984 за [PERSON] визнано право власності на 34/100 частини домоволодіння [ADDRESS], встановлено порядок користування земельною ділянкою будинку [ADDRESS]. Суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про те, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволенню не підлягають, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 12-14) Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1980/1981 від 27.02.2009 у цивільній справі №2-40/08, що знаходилася у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, встановлено 2 варіанти порядку користування земельною ділянкою [ADDRESS] (а.с. 106-113). Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 374-11 від 23.05.2011 у цивільній справі №2-15/11, що знаходилася у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, встановлено 2 варіанти порядку користування земельною ділянкою [ADDRESS] (а.с. 90-95). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2014 позивача зобов'язано перенести огорожу, що розділяє земельні ділянки, якими користуються сторони в бік позивача на 1 м. (а.с.9-10). Зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 (а.с.11). Позивачем також надано фотографії, на яких за його твердженнями зображено раніш існуючу огорожу та збудовану відповідачем заново, яку він просить перенести (а.с.21-25), але суд критично сприймає ці зображення та не може визнати їх належними і допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України, оскільки ці фотографії не містять безспірних даних про відстань, протяжність зазначених огорож, їх розміщення стосовно будівель у прив'язці до місцевості відповідно до вищезгаданих рішень судів про порядок користування земельними ділянками та яка з цих огорож перенесена неправильно, а яка є такою, що відповідає встановленому порядку і межі землекористування. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача свідки підтвердили факт проведення певних робіт щодо перенесення огорожі, але яке з місць розташування огорожі є таким, що визначено згаданими вище судовими рішеннями, що набрали законної сили та чи виконані взагалі ці судові рішення в частині встановлення огорожі на місцевості повідомити не змогли. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували доводи позивача про перенесення відповідачем огорожі всупереч рішенням судів, що набрали законної сили, та порушенням цим водопровідного колодязю не надано. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які посилання на те, яким чином установлена межа суміжних земельних ділянок сторін у справі, чи є та огорожа, про яку зазначає позивач і про незаконне перенесення якої відповідачем пред'являє позовні вимоги, саме тим розподілом межі за установленим рішенням суду порядком і розміром земельної ділянки. У зв'язку з цим судом роз'яснювалися сторонам положення ст. 143 ЦПК України щодо права на призначення у ході вирішення справи експертизи для з'ясування питання, яким чином та в чому полягає перенесення огорожі, яким чином розподілено межу земельних ділянок сторін і де має знаходитися огорожа і більш того у разі неправомірного її перенесення на яку відстань слід перенести огорожу і як у подальшому виконати відповідне рішення суду, оскільки посилання позивача про зміну межі і необхідності встановлення межі і огорожі саме за указаними ним даними на наданих фотографіях є лише його доводами і належними доказами не доведені. Водночас сторонами такого клопотання не заявлено і підтверджуючих доказів указаних доводів не надано. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Також не надано суду й будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди діями відповідача. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed