Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] та [PERSON] (надалі по тексту - позивач 1, позивач 2 або позивачі) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач), в якому просили суд із урахуванням позовної заяви із змінами, що зареєстрована в суді 27.07.2015 року, стягнути з відповідача: - на користь [PERSON] - 3% річних із суми боргу в розмірі - 24 219,63 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 4238,45 грн.; -на користь [PERSON] - інфляційні із суми боргу в розмірі - 24 219,63 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 7321,42 грн.; -на користь [PERSON] - 3% річних із суми боргу в розмірі - 17 018,18 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 2978,15 грн.; -на користь [PERSON] - інфляційні за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 12973,10 грн. Стягнути з [PERSON] судові витрати. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що на виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом»янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь позивачів грошових коштів було відкрито виконавче провадження. При цьому, як зазначено в позові, то загальні суми до стягнення на користь позивача [PERSON] становлять - 24219,63 грн. боргу та на користь [PERSON] сума боргу розрахована - 17018,18 грн. Вказане провадження знаходилось з 01 і 02 вересня 2009 року на виконанні у державного виконавця ВДВС Шевченківського ГУЮ в м.Києві Татарчук О.В. Під час утримання в СІЗО №13 [PERSON] отримав від ВДВС копії усіх постанов від 01 і 02 вересня 2009 року, якими відкрито вказані вище виконавчі провадження. До листопада 2013 року відповідач відбував покарання, але ні під час утримання під вартою та відбування покарання, ні після дострокового звільнення не виконав видані позивачам 18-19 вересня 2009 року виконавчі листи за №№2-23-1/09 (рішення суду від 06.08.09). Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства позивачі просили суд стягнути з відповідача на їх користь у визначених ними сумах кошти інфляційних втрат та 3% річних, а тому з метою захисту свого порушенного права звернулись із цим позовом до суду. Позивач [PERSON] особисто від себе та як представник позивача 2 [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила розглядати справу у заочному порядку за відсутністю відповідача, а також просила суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Додатково зазначила, що державним виконавцем була винесена 20.06.2013 року протизаконна постанова про повернення виконавчих листів стягувачам-позивачам по справі, яка була оскаржена та перебуває на розгляді в Солом»янському районному суді м.Києва. Відповідач був обізнаний із вказаним судовим рішенням, повинен був сплатити кошти на його виконання, але цього не зробив. Будучи допитаною в якості свідка по справі [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] поширював щодо позивачів неправдиву інформацію, чим завдав моральної та матеріальної шкоди. Відтак, в 2009 році суд позов задовольнив та видав 6 виконавчих листів. Вони в серпні 2009 року надали їх до ВДВС, де було відкрито виконавче провадження. Вказані листи не були виконані в строк - 6 місяців. Відповідач не виконує судове рішення та борг не сплачує, хоча має у власності декілька квартир та транспортні засоби. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення до початку розгляду справи судом не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Зважаючи на вимоги ст.ст.224, 169 ЦПК України, суд за згодою позивача 1 та його же як представника позивача 2 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наджані письмові докази вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 06.08.2009 року було задоволено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про захист честі і гідності, компенсації матеріальної та моральної шкоди. Зокрема, стягнуто з [PERSON] вказані кошти матеріальної та моральної шкоди та судові витрати. За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. На виконання вказаного судового рішення судом було видано виконавчі листи, а саме: -19.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування понесених нею судових витрат на загальну суму - 18 грн. 70 коп.; -18.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди в сумі - 2166 грн. 64 коп. та понесених нею судових витрат на загальну суму - 52 грн. 99 коп.; -18.08.2009 року про стягнення з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] в сумі - 22000 грн., [PERSON] в сумі - 17000 грн. та на користь [PERSON] в сумі - 17000 грн.; -18.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування понесених нею судових витрат на загальну суму - 25 грн. З матеріалів справи вбачається, що державною виконавчою службою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження, але в подальшому постановами державного виконавця від 20.06.2013 року усі вказані виконавчі листи було повернуто стягувачам у відповідності до п.2,9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається з пояснень сторони позивачів та зробленого судом обрахунку, то судом присуджені до стягнення з відповідача на користь [PERSON] кошти в сумі - 17018,20 грн. та на користь [PERSON] кошти в сумі - 24219,63 грн., яке на думку представника позивача та позивача [PERSON] є грошовим зобов»язанням, а відтак у відповідності до вимог ст.625 ЦК України такі кошти протягом визначеного у позові періоду зазнали девальвації і на них необхідно нараховувати інфляцію та 3% річних у зв»язку з їх неповерненням. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В той же час грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Більше того, статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Відтак, зважаючи на те, що у цій справі між сторонами не було жодних договірних правовідносин або ж грошового зобов»язання до винесення Оболонським районним судом м.Києва рішення від 06.08.2009 року, тому на існуючі між ними деліктні зобов»язання по сплаті коштів не можуть застосовуватись вимоги ст..625 ЦК України, а відтак позовні вимоги в частині нарахування та стягнення коштів інфляційний втрат та 3% річних задоволенню не підлягають. Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У справі, яка переглядається, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про стягнення з [PERSON] коштів матеріальної, моральної шкоди та судових витрат. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Зважаючи на викладене, суд не знаходить правових підстав для стягнення коштів інфляції та 3% річних та відступлення від визначеної правової позиції Верховного суду України, наслідком чого є залишення позову без задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed