Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

В лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина, посилаючись на те, що його майновий стан змінився, а тому просив зменшити присуджений судом розмір аліментів з 1210 гривень до ? частини його заробітку. Під час розгляду справи по суті позивач заявлений позов підтримав, просив задовольнити його. По суті спору [PERSON] пояснив, що за рішенням суду він має сплачувати відповідачці щомісячно по 1210 гривень на утримання свого неповнолітнього сина. Через зменшення розміру його доходів, пов'язаних із припиненням підприємницької діяльності, він не спроможний виплачувати аліменти в такому розмірі, бо ще має самостійно оплачувати комунальні послуги та за станом здоров'я потребує медичного лікування. Відповідачка заявлений позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, пояснивши, що утримання її неповнолітнього сина вона здійснює сама. Присуджені судом кошти для сплати аліментів нею не отримуються, в наслідок чого виникла заборгованість, а органи державної виконавчої служби, навіть після її звернення, бездіють. Отже, підстав для задоволення позову немає. Заслухавши пояснення позивача і відповідачки, дослідивши письмові докази по справі, надані позивачем на засадах змагальності і диспозитивності, суд приходить до переконання про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з таких обгрунтувань. Судом встановлено, що між сторонами по справі склалися і існують сімейні правовідносини, які визначають права та обов'язки матері, батька по утриманню неповнолітньої дитини. За рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 березня 2013 року, яке набрало законної сили, з позивача на користь відповідачки підлягають до стягнення аліменти на утримання неповнолітнього сина в сумі 1210 гривень щомісячно, починаючи з 11 березня 2013 року і до повноліття дитини / а.с. 4 /. Згідно зі ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За копією повідомлення Реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області 09 липня 2013 року до відповідного реєстру внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] / а.с. 7 /. Після припинення підприємницької діяльності, результати якої були підставою для визначення розміру аліментів, що підлягали до стягнення на утримання неповнолітньої дитини за попереднім судовим рішенням, з листопада 2013 року позивач [PERSON] працевлаштувався до селянського фермерського господарства „Господар", де працює реалізатором та згідно наданих довідок одержує мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законодавством, тобто має регулярний і стабільний дохід / а.с. 8 - 9, 10, 36 /. Як вбачається з аналізу змісту довідок про середню заробітну плату позивача, розмір його доходу в 2014 році суттєво зменшився порівняно з таким розміром в березні 2013 році, тобто на час постановлення судового рішення про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, що фактично вказує на зміну його матеріального стану. Крім того, за поясненнями позивача, він страждає на гастроентерологічне захворювання та потребує лікування. Статтею 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Проаналізовані докази дають підстави суду прийти до висновку про те, що матеріальний стан позивача змінився в сторону його погіршення. Одночасно з цим при вирішенні заявлених позовних вимог суд виходить також з того, що відповідачка забезпечена роботою, одержує заробітну плату, що нею визнано в судовому засіданні, а відтак зі свого боку та може і повинна також виконувати свій обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини. Належних і допустимих доказів на заперечення заявленого позову відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України та у строки імперативно встановлені ст. 27 ч. 2, ст. 131 ЦПК України, стороною відповідачки суду не надано. З цих підстав заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved