Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. На підтвердження заявлених позовних вимог позивач вказав, що з відповідачем по справі перебував в зареєстрованому шлюбі з 2001 року, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 12.06.2009 року розірваний. Від цього шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Також позивач в позові зазначив, що спочатку дитина проживала з матір'ю, однак рішенням №1 комісії з питань захисту прав дитини від 25.01.2017 року в зв'язку з відмовою матері прийняти дитину, позивачу як батькові, надано дозвіл забрати свого сина з дитячого відділення КЗОЗ «Краснокутська ЦРЛ» та з вказаного часу дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, в зв'язку з чим за захистом інтересів неповнолітньої дитини позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак надала відзив на позовну заяву, в якому прохала відмовити в задоволенні позову. Окрім цього, представник відповідача надав заяву про слухання справи у його відсутність. Також, в попередніх судових засіданнях, представник відповідача пояснив, що відповідачем за місцем роботи була подана заява про утримання з її заробітної плати аліментів на користь [PERSON], [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як вбачається з рішення №1 комісії з питань захисту прав дитини від 25.01.2017 року позивачу як батькові малолітнього [PERSON], [INFO], надано дозвіл забрати свого сина з дитячого відділення КЗОЗ «Краснокутська ЦРЛ». Також згідно акту депутата виборчого округу №14 Краснокутської селищної ради від 13 червня 2017 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] та його син [PERSON]. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище відповідача [PERSON], а також те, що стягнень за іншими виконавчими листами у неї немає. Що стосується доказів, які долучені відповідачем та її представником до матеріалів справи, а саме: доказів щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на користь сина [PERSON], то суд не бере їх до уваги, оскільки відповідно до вищевказаних норм Сімейного кодексу України аліменти сплачуються на користь того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, натомість як з відповідача утримувалися аліменти на користь її неповнолітнього сина [PERSON], про що свідчить її власноручно написана заява від 10.05.2018 року, де вона прохає утримувати з її заробітної плати аліменти на користь [PERSON],[INFO] в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за такими реквізитами АТ «Райффайзен Банк Аваль», картковий рахунок [NUMBER] з 10.05.2018 по досягнення дитиною повноліття, розрахунковий листок за травень 2018 року та довідка про доходи від 20.08.2018 №106. Також, представник відповідача в своєму клопотанні від 04.09.2018 році прохав при прийнятті рішення по справі, врахувати вимоги статті 161 п.2 Сімейного кодексу України (спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини), відповідно до якого орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, натомість як позивач заявив вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, а відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, оскільки вони обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами. Окрім цього, позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір" від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, а тому згідно з 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved