Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач 05.12.2016 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: ПН КМНО Гречана Р.Т. про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у вигляді розписки, згідно якого позивач передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 390 000 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 48 750,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти на першу вимогу позивача протягом десяти днів. Крім того, 28.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено другий договір позики, у вигляді розписки, згідно якого позивач передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 60 000,00 доларів США, що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 486 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти до 01.03.2012 року. Умови вказаних договорів позики [PERSON] належним чином виконано не було, у зв"язку з чим позивач був змушений звернутись до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. У листопаді 2014 року та у лютому 2016 року позивачем подано до Дарницького районного суду м.Києва два позови про стягнення заборгованості ка вказаними розписками. На час ухвалення рішення у вказаній справі, по справах [PERSON] вже ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за розписками від 02.08.2012 року та від 28.02.2012 року. Однак, вказані рішення суду виконати неможливо, оскільки під час розгляду вказаних справ, відповідач [PERSON] відчужив своє майно, а саме: 16.05.2016 року відповідач відчужив належну йому квартиру [ADDRESS], шляхом укладення договору дарування із своєю сестрою [PERSON] На підставі викладеного, позивач просить суд визнати зазначений договір дарування від 16.05.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним, оскільки він порушує право позивача на виконання рішення Дарницького районного суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на подані до суду письмові заперечення. Третя особа: ПН КМНО Гречана Р.Т. в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена в установленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 08.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у вигляді розписки, згідно якого позивач передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 390 000 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 48 750,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти на першу вимогу позивача протягом десяти днів. Крім того, 28.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено другий договір позики, у вигляді розписки, згідно якого позивач передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 60 000,00 доларів США, що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 486 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти до 01.03.2012 року. Однак, позичальник [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконав, грошових коштів за позикою не повернув. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.06.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 390 000,00 грн. боргу та 3900,00 грн. судового збору. Також, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ сумі у розмірі 1 634 031,48 грн., а також судовий збір у розмірі 6 890 грн. Однак, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2017 року зупинено виконання вказаного рішення суду від 26.12.2016 року до закінчення касаційного провадження. Під час розгляду вказаних справ, а саме: 16.05.2016 року [PERSON] відчужив, належну йому квартиру [ADDRESS], шляхом укладення договору дарування зі сестрою [PERSON], який було посвідчено ПН КМНО Гречаною Р.Т. В обґрунтування порушених прав [PERSON] стверджує, що укладення оспорюваного договору унеможливлено виконання вказаних рішень Дарницького районного суду м. Києва. Як зазначають представники відповідача, вказані рішення суду не стосуються квартири, яка була предметом оспорюваного договору, а тому у нотаріуса під час укладення договору дарування 16.05.2016 року не було перешкод для посвідчення вказаного договору, оскільки будь-яких обмежень у вигляді обтяжень чи заборон щодо належного [PERSON] майна встановлено не було. Крім того, на час укладення договору дарування не було жодного судового рішення про стягнення заборгованості, а тому доводи позивача про фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів є безпідставними. За наведених обставин, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, шо учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки вчинення цього правочину. Зважаючи на те, що договір був посвідчений і зареєстрований у передбаченому законом порядку, підстав для визнання спірного договору недійсними у суду немає. [PERSON] жодним чином не позбавлений можливості стягнути з [PERSON] вказану суму богу (в тому числі і в примусовому порядку) у відповідності до порядку передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. Враховуючи те, що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування, а також те, що під час розгляду цивільних справ про стягнення боргу за договорами позики квартира [ADDRESS] не була предметом жодного із позовів, інформація про заборону чи накладання арешту на квартиру була відсутня, втому числі позивачем не зазначено, яким чином його право буде відновлено шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦК України, документально підтвердженні понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed