Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом в якому просить встановити, що [PERSON], [INFO], житель [INFO] є батьком її доньки [PERSON], [INFO]. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2006р. по 2008р. спільно проживала з відповідачем [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON], [INFO], яка перебуває на її утриманні. Спочатку відповідач не заперечував свого батьківства щодо [PERSON], брав активну участь у вихованні дитини, надавав матеріальну допомогу. Дана обставина підтверджується сімейними фотографіями та свідками. На прохання подати заяву до органів РАЦСу про реєстрацію шлюбу відповідач постійно зволікав, а згодом і припинив спільне проживання. Крім того припинив брати участь у вихованні дитини та надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. У випадку коли немає спільної заяви батька, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім»я та по батькові дитини записуються за її вказівкою. Оскільки відповідач, будучи батьком дитини, відмовився подати заяву в органи РАЦСу про реєстрацію батьківства, тому батьком дитини (прізвище) у відповідності до ст. 135 СК України було записано за її дівочим прізвищем, а ім»я та по батькові вона вказала відповідача. Таким чином батьком дитини записано [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, додатково пояснив, що позивач та відповідач проживали однією сім»єю. Від спільного проживання у них народилася дочка [PERSON]. В подальшому відповідач виїхав за кордон та відмовився матеріально утримувати дитину. Батьківство відповідача відносно дитини [PERSON] встановлюється фотографіями на яких чітко відображено участь батька у вихованні дитини. На момент виїзду [PERSON] за кордон, позивач [PERSON] вже була вагітною. Коли дитина народилась, [PERSON] був за кордоном, дитину з пологового будинку забирав батько відповідача, а також останній був присутній на «христинах» та постійно провідував дитину, що також стверджується фотографіями. Відповідач, також неодноразово приїздив в Україну, зустрічався з дитиною та допомагав у її вихованні. Позивачка швидше не зверталася до суду, бо відповідач обіцяв, що добровільно подасть заяву про визнання батьківства, однак після того, як у 2013р. [PERSON] одружилася, відповідач перестав приїзджати та допомагати дитині. Представник відповідача [PERSON] (батько відповідача) у судовому засіданні позов заперечив повністю, додатково пояснив, що його син [PERSON] дійсно деякий час зустрічався з [PERSON], однак разом вони не проживали, а також син повідомив йому, що не являється батьком дитини. Сину він вірить, а тому не згідний з позовом. Не заперечує, що забирав дитину з полового будинку. Також не заперечує того, що неодноразово він та син, бували в гостях в [PERSON] протягом 2006-2008р.р. та бавились з дитиною, однак це було виключно акт доброї волі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Стрийської районної державної адміністрації Боженко Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить такі задоволити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється матір»ю позивачки. Донька з відповідачем тривалий час зустрічалися, а коли завагітніла, відповідач визнавав, що це його дитина, та переїхав проживати до них в [ADDRESS]. В січні 2007р. до народження дитини [PERSON] виїхав за кордон. На момент народження дитини відповідач був за кордоном, приїхав коли дитині було два місяці. З полового будинку дитину забирав дід [PERSON], батько [PERSON]. Після того, відповідач 2-3 рази на рік приїздив до України та проживав у них. Відповідач обіцяв, що як тільки закінчить навчання і влаштується на роботу вони одружаться і він запишеться батьком дитини. Останній раз [PERSON] приїздив в грудні 2012 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач по справі є її племінницею. Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, а потім відповідач виїхав на навчання за кордон. Звідти приїздив у с.Лисовичі, визнавав [PERSON], як дочку. На «христинах» дитини, [PERSON] не було, але були його батьки(дід та бабця). Останній раз відповідач приїздив до дитини минулого року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою. Знає, що сторони по справі тривалий час зустрічалися. Після того, як [PERSON] завагітніла, вони декілька місяців проживали в с. Лисовичі, а потім [PERSON] виїхав за кордон. Коли відповідач приїздив, то постійно проживав у с. Лисовичі та допомагав у вихованні доньки. Також до дитини постійно приїзджали батько та мати відповідача. Відповідач не записаний батьком, тому що в той час перебував за кордоном. Останній раз бачила [PERSON] з дитиною зимою 2012р.. Суд надає віри і приймає покази цих свідків, так як будь-яких даних, що свідчили б про їх зацікавленість у вирішенні даної справи в суду не має, а їх покази не протирічать іншим доказам по справі, при тому, що ці особи, являються родичами та сусідами сторін, проживали і проживають неподалік. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що протягом 2006-2007р.р. [PERSON] та [PERSON] зустрічались та деякий час спільно проживали в [ADDRESS]. Відповідно до п.п.1-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р., за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст 58 Конституції України) норми Сімейного Кодексу застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов"язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов"язки визначаються на підставах, передбачених СК. Слід враховувати, що при розгляді справ даних категорій, відповідно до п.2 розділ УІІ «Прикінцеві положення» СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 року. Згідно п. 2 розділ УІІ «Прикінцеві положення» СК, Розділ V "Акти громадянського стану" зберігає свою чинність у частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття спеціального закону. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір"ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р. суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У відповідності до ч.2 ст 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільно процесуального кодексу. Частинами 3 та 4 ст 128 Сімейного кодексу України закріплено, що позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої ст. 135 цього Кодексу. Так, ч.1 ст 135 СК України передбачено, що в разі народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р., справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Зокрема якщо, дитина народжена матір»ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст135 СК). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], [PERSON], [INFO] її матір»ю являється [PERSON], а батьком вказано [PERSON]. Як встановлено судом, запис про батька вчинено за дівочим прізвищем матері, а ім'я та по батькові записано за вказівкою матері. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 28.06.2013р., вбачається, що позивач [PERSON] одружилася та змінила своє дівоче прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]». Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема фотокарток долучених позивачкою, на таких зображено позивачку, відповідача та неповнолітню дитину ([PERSON]), а також батька відповідача [PERSON], з таких можна зробити висновок, що сторони вважали себе сім»єю (родиною) та спільно займались вихованням доньки. Вказаним стверджується, що таким чином [PERSON] визнавав себе батьком дитини [PERSON], в перші роки життя піклувався про неї, займався її вихованням та утримував її. Відповідно до абз. 2-3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р. питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухиленя сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст 146 ЦПК може визнати факт, для з»ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення для них має ця експертиза). За клопотанням позивачки по вказаній справі ухвалою суду, було призначено судову - генетископічну експертизу. Оплату за проведення експертизи взяла на себе позивач. Згідно листа Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, вбачається, що ухвалою суду від 23.01.2014р. по вказаній справі на відбір зразків крові 28.03.2013р. для проведення експертизи методом ДНК-аналізу особи по справі не з»явилися, була доставлена лише дитина. Тому вказану ухвалу повернуто без виконання. Дитину для проведення експертизи в м. Київ доставляла бабця [PERSON] у зв»язку з тим, що позивач вагітна та не мала змоги поїхати з донькою. Судом не беруться до уваги, посилання представника відповідача на те, що син на даний час в с. Дуліби не проживає, а проживає за кордоном та йому не було відомо про проведення такої експертизи. Оскільки, копію ухвали про призначення експертизи, представник відповідача отримав 29.01.2014р. (а.с. 54), про дату та час проведення експертизи представник відповідача повідомлявся рекомендованою кореспонденцією (а.с. 57, 58) проведення експертизи було призначено на 28.03.2014р., тобто пройшло два місяці, а тому представник відповідача мав більш ніж достатньо часу, щоб повідомити сина про проведення експертизи. Однак відповідач, про відкладення чи перенесення експертизи не клопотав та взагалі не надіслав свого відзиву на позов, незважаючи на те, що справа тривалий час перебувала на розгляді в суді. А тому, суд визнає неявку відповідача [PERSON] для проведення експертизи не поважною та вважає, за можливе визнати факт для з»ясування якого було призначено експертизу, а саме, що [PERSON] являється біологічним батьком [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що вимоги про встановлення батьківства [PERSON] щодо [PERSON] є доведені, а тому законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу та витрат на доїзд дитини [PERSON] в м. Київ для проведення судово-медичної експертизи, згідно ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в користь позивача. Винесене по справі рішення, на думку суду, є правильне і основне справедливе.

Outcome: approved