Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну внаслідок професійного захворювання на виробництві, посилаючись на те, що він знаходився у трудових правовідносинах більш ніж 30 років з ДП «Донбасантрацит» в особі ВП шахта «Краснолуцька». 03.07.2003 р. складено акт розслідування професійного захворювання, в результаті чого встановлено, що його здоров'ю заподіяно шкоду - антракосиликоз І ступеня, емфізема легенів, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності. Краснолуцьким міським центром ВТК йому встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01.11.2003 р. - безстроково, що підтверджується відповідною довідкою. У зв'язку з цим він зазнав глибоких фізичних та моральних страждань, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках та у звичному життєвому укладі. Він змушений постійно звертатися в лікувальні установи за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного й амбулаторного лікування, відчуває постійне фізичне недомагання, тому не може займатися важким фізичним трудом, вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі. Розмір моральної шкоди оцінює у 8000 гривень. У судове засідання позивач не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, подав заперечення, в яких у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що позивач знаходиться на обліку у відділенні ВД Фонду ССНВ у м. Красний Луч з січня 2004 р. відповідно до Постанови відділення Фонду ССНВ у м. Красний Луч від 21.01.2004 р. № 411 по професійному захворюванню пневмоконіоз та втраті професійної працездатності у розмірі 15% згідно довідки ВТЕК від 01.11.2003 р. Згідно довідки Луганської МСЕК позивачу 26.10.2005 р. встановлено 20% втрати професійної працездатності за тією ж хворобою. Починаючи з січня 2004 р. і дотепер позивач своєчасно та у повному обсязі отримує страхові виплати з відшкодування шкоди та фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими доповненнями, роз'яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП України). З огляду на те, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту встановлення йому відсотка втрати працездатності, а саме з листопада 2003 р., про що свідчить також і особова заява потерпілого про призначення страхових виплат від 12.01.2004 р., тому у позивача відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди у зв'язку із пропуском тримісячного строку позовної давності. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Донбасантрацит» ВП «шахта Краснолуцька» з 22.08.1977 р. по 20.01.2009 р. Відповідно до акту № 17 від 03.07.2003 р. проведено розслідування професійного захворювання, встановленого позивачу - антракосиликозу І ст. Згідно довідки серії 2-20 АБ № 0005183 МСЕК позивачу повторно встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01.11.2005 р. безстроково. Відповідно до первинного висновку профпатологічної лікарської експертної комісії від 14.05.2003 р. позивачу рекомендовано спостереження терапевта за місцем проживання. Профілактичні курси лікування 2 рази на рік. Протипоказані роботи в умовах підвищеної запиленості, загазованості, несприятливого мікроклімату. Підлягає направленню на МСЕК. Постановою відповідача № 411 від 21.01.2004 р. позивачу призначено страхову виплату у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві. З постанови убачається, що висновком МСЕК від 15.12.2003 р. позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 15 %. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до вимог Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 5 вищезазначеної постанови передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Частиною 3 ст. 34 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" (в редакції 01.05.2003 р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Є необґрунтованими посилання представника відповідача у запереченнях на те, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП України). До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року (на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди) не застосовуються. Аналогічні роз'яснення надані у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». В той же час позивач для підтвердження характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) не надав ніяких доказів, тому суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався. В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд вважає необхідним відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи яким діями (бездіяльністю) вони заподіяні, посилання позивача у позовній заяві на те, що він змушений постійно звертатися в лікувальні установи за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного й амбулаторного лікування, відчуває постійне фізичне недомагання, тому не може займатися важким фізичним трудом, вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі, не підтверджується жодним доказом. Лише сама по собі констатація факту заподіяння моральної шкоди не є достатньою і безумовною підставою для її стягнення. На підставі викладеного, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed