Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції звернувся до суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон [PERSON]. В обґрунтування вимог заявник зазначає, що на виконанні Жовтневого відділу ДВС ММУЮ перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 805/4406/15-а виданого 11.12.2015 року Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення з ТОВ «Північне» на користь УПФУ Жовтневого району м. Маріуполя заборгованості в сумі 5009,79 грн. Керівником даного підприємства є [PERSON]. Державним виконавцем 13.01.2016 року винесено постанову про відкриття провадження, накладено арешт на кошти даного підприємства та частково стягнуто заборгованість в сумі 754,00 грн., залишок складає - 4255,79 грн. На підставі ст. 11 Закону України „Про виконавче провадження", ст. 377-1 ЦПК України заявник просить винести ухвалу, якою встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України керівника ТОВ «Північне» - [PERSON] до повного виконання зобов'язань за рішенням судів та інших органів (посадових осіб). Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця. Дослідивши матеріали, долучені до подання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні його, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконанні у Жовтневому відділі державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ в Донецькій області перебуває виконавчий документ виконавчий лист № 805/4406/15-а виданого 11.12.2015 року Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення з ТОВ «Північне», керівником якого є [PERSON], на користь УПФУ Жовтневого району м. Маріуполя заборгованості в сумі 5009,79 грн. При цьому, в ході примусового виконання зазначена заборгованість частково погашена, а саме в сумі 754,00 грн., залишок складає - 4255,79 грн. Вирішуючи подання, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 33 Конституції України, яка є основним законом України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті. Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невід'ємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" - громадянин України може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках. Відповідно до ст. 8 цього Закону - у разі відмови громадянину у виїзді за кордон він може оскаржити цю дію у судовому порядку. Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України. Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обов'язково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобов'язань. Ознайомившись із поданням державного виконавця та документами, які додано до нього суд приходить до висновку, про відсутність достатніх правових підстав в обмеженні у праві виїзду за межі України [PERSON], як керівника ТОВ «Північне», оскільки боржником за виконавчим провадженням є підприємство а не безпосередньо [PERSON], та зобов'язань по поверненню заборгованості перед УПФУ покладені судовим рішенням безпосередньо на вказане товариство. Також, державним виконавцем не вказано у який спосіб треба встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон [PERSON], що є суворою умовою Адміністрації Державної прикордонної служби України при виконанні нею рішень суду про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника, не конкретизовані вимоги щодо обмеження у виїзді до виконання якого самого рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, однак державним виконавцем не надано суду доказів того, що ним було вичерпано весь передбачений зазначеним Законом перелік заходів щодо примусового виконання судових рішень або всі вони виявилися безрезультатними. Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим. Суду не надано доказів того, що саме виключний захід повинен бути застосований саме до [PERSON] з метою стягнення з ТОВ «Північне» суми заборгованості по виконавчому документу. На підставі наведеного, суд вважає, що правові підстави для встановлення щодо [PERSON] тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, а подання державного виконавця є необґрунтованим.

Outcome: dismissed