Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із зазначеним позовом до суду посилаючись на те, що 23 січня 2014 року ним з відповідачем був укладений кредитний договір №GP - 5920253 на суму 24 999, 83 грн., при цьому, договір в п.5.5 містить третейське застереження яке позивач вважає недійсним, оскільки цим пунктом договору порушуються права позивача, позивач не був поінформований про правовий зміст третейського застереження не був ознайомлений під підпис із положенням про регламент, на підставі яких діє суд, у зв»язку із чим не мав рівних можливостей з відповідачем на вплив на формуванні суддівського корпусу третейського суду, в зв»язку із чим просив суд визнати недійним п. 5.5 кредитного договору № GP - 5920253 від 23 січня 2014 року, Також 16 липня 2014 року між позивачем та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № GP 6566807 на суму 29 158 грн. 60 коп., копії договору у позивача не залишилось, але припускає що в договорі також викладено третейську угоду у вигляді третейського застереження, тому просить визнати недійсним з тих же підстав таке застереження. Представник позивача позовну заяву підтримав, наполягаючи на задоволенні остаточних позовних вимог у повному обсязі, надавши заяву в якій просив суд слухати справу в його відсутність Представник відповідача в судове засідання не з"явився але надав до суду свої письмові заперечення в яких заперечував щодозадоволення позову в повному обсязі та просив слухати справу в його відсутність. Суд дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, вважає за необхідне ухвалити рішення про відмову у позові, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 23 січня 2014 року між ПАТ «Ренесанс Банк Капітал» та [PERSON] був укладений кредитний договір № GP-5920253, долучений до матеріалів справи в копії , за умовами якого, що є обов'язковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надає позичальнику кошти в сумі 24 999 грн. 83 коп., а позичальник зобов'язався повернути одержані кошти в передбачений договором строк зі сплатою відсотків, та інших платежів Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відповідно до 5. 5. кредитного договору № GP 6566807 всі вимоги, які виникають при виконанні договору рахунку або у зв»язку із ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно регламентом третейського суду, який ж невід»ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору рахунку які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди . Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору рахунку. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1,2,3,5,6 ст. 203 ЦК України. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). ЗазначенийЗакон набрав чинності 12 березня 2011 року. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має врахувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-VI «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК України є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Отже, на час укладання кредитного договору (23 січня 2014 року, 16 липня 2014 р.) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання пунктів 5.5 договору недійсним, положення якого суперечать іншому акту цивільного законодавства, яким передбачена заборона передавати спори про захист прав споживачів (в тому числі і спори споживачів послуг банку) до третейських судів, що є підставою для визнання недійсним таких умов договору відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судові витрати за правилами ст.88 ЦПК України належить віднести на рахунок держави.

Outcome: approved