Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради в особі управління праці та соціального захисту населення та Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що 13.07.2004р батько позивача, [PERSON], у відповідності до норм «Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» був забезпечений автомобілем з ручним керуванням ЗАЗ 110270, 2004р.в., тип Комбі, д.н. [NUMBER], шасі [NUMBER], колір кармін, безкоштовно. Вищезазначений порядок передбачає повернення автомобіля власнику - управлінню соціального захисту населення, у разі смерті отримувача. При реєстрації вказаного автомобіля, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 13.07.2004р, було зроблено відмітку про дозвіл керувати вказаним автомобілем позивачу - [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. З моменту смерті батька позивач відкрито одноособово користувався вищезазначеним автомобілем, їздив на ньому, ремонтував його, робив періодичні техогляди, міняв резину. Про таку обставину відповідачу було відомо. Але, відповідач жодного разу не пред'явив ніяких претензій відносно необхідності повернення автомобіля чи неможливості користування та володіння спірним автомобілем позивачем. Позивач вважав, що таке є наслідком дії п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», відповідно до якого після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту населення, строк експлуатації якого менше 10 років, може викупити член сім*ї, який проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його постійного проживання і реєстрації. [PERSON] та його батько [PERSON] були зареєстровані за різними місцями проживання, але мешкали фактично разом, за місцем реєстрації позивача. Тому, у 2016р, позивач звернувся до управління соціального захисту населення з заявою про передачу йому автомобіля, як члену родини померлого інваліда. Але, у такій передачі було відмовлено. [PERSON] фактично користується автомобілем з моменту його отримання,тобто з 13.07.2004р, одноособово володіє цим автомобілем з моменту смерті батька, тобто з [INFO], за часом це більше, ніж 5 років. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] до суду надали заяву відповідно до якої підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради в особі управління праці та соціального захисту населення в судове засідання не з"явився, про день слухання справи повідомлений належним чином. До суду наддав заперечення, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що позивач не є добросовісним набувачем автомобіля, тому, що знав про те, що повинен автомобіль повернути до органу, що його видав. Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації до суду надала заяву відповідно до якої заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскільки позивач не був зареєстрований на момент смерті з батьком - інвалідом, то він не має права на викуп автомобіля. А отже автомобіль підлягає поверненню. Дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 13.07.2004р батько позивача, [PERSON], у відповідності до норм «Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» був забезпечений автомобілем з ручним керуванням ЗАЗ-110270, 2004р.в., тип Комбі, д.н. [NUMBER], шасі [NUMBER], колір кармін безкоштовно. Вищезазначений порядок передбачає повернення автомобіля власнику - управлінню соціального захисту населення, у разі смерті отримувача. При реєстрації вказаного автомобіля, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 13.07.2004р, було зроблено відмітку про дозвіл керувати вказаним автомобілем позивачу - [PERSON] ( а.с. 8 ).. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. З моменту смерті [PERSON] позивач відкрито одноособово користувався вищезазначеним автомобілем, їздив на ньому, ремонтував його, робив періодичні техогляди, міняв резину. Про таку обставину відповідачу було відомо. Але, відповідач не вирішував питання в судовому порядку про повернення автомобіля. Позивач вважав, що таке є наслідком дії п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», відповідно до якого після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту населення, строк експлуатації якого менше 10 років, може викупити член сім*ї, який проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його постійного проживання і реєстрації [PERSON] та його батько [PERSON] були зареєстровані за різними місцями проживання, але мешкали фактично разом, за місцем реєстрації позивача ( а.с. 7 - акт ).. Тому, у 2016р, позивач звернувся до управління соціального захисту населення з заявою про передачу йому автомобіля, як члену родини померлого інваліда. Але, у такій передачі було відмовлено. Після цього відповідач не вимагав повернення автомобіля та з позовними заявами до суду не звертався. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для рухомого майна встановлений тривалістю п'ять років. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України), тобто для набуття права власності на ці об'єкти володілець повинен звернутись до суду. Набрання рішенням суду законної сили є підставою для виникнення права власності на зазначені види майна, крім нерухомого, право власності на яке підлягає державній реєстрації. На цей вид майна право власності за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК України поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Тобто, набувальна давність щодо об'єктів нерухомості могла застосовуватись лише після 1 січня 2001 р. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі №6-27245св07. Розглядаючи справу, Верховний Суд України зробив категоричний висновок: визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місце раніше 1 січня 2001 р. (щодо нерухомого майна). А отже, заявлені до настання цієї дати позови задоволенню не підлягають. Як вбачається з позовної заяви позивач з 14.09.2009 року та по даний час почав добросовісно, відкрито та безперервно володіти ЗАЗ-110270, 2004р.в., тип Комбі, д.н. [NUMBER], шасі [NUMBER], колір кармін, яким раніше володів [PERSON] Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи у сукупності надані сторонами докази відповідно до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved