Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Львівська національна галерея мистецтв імені Б.Г. Возницького через свого представника [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить зобов`язати [PERSON] спростувати через засоби масової інформації поширені нею недостовірні відомості, викладені у колективному зверненні на ім`я Президента України, опублікованому 23 жовтня 2017 року на сторінках інтернет видання Агенції інформації та аналітики «Гал-інфо». В обгрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що 23 жовтня 2017 року на сторінках Інтернет-видання Агенції інформації та аналітики «Гал-інфо» (https://galinfo.com.ua/news/pratsivnyky_oleskogo_zamku_poskarzhylysya_prezydentu_na_represii_z_boku_kerivnytstva_272391.html) було опубліковано колективне звернення, підписане від імені колективу провідним зберігачем фондів відділу Музею-заповідника «Олеський замок» відповідачкою [PERSON] , де нею поширені відомості, які позивач вважає недостовірними і такими, що порушують його ділову репутацію. Зокрема у спірному зверненні [PERSON] , головний хранитель музею заповідника «Олеський замок», відділу Львівської національної галереї мистецтв ім. Б.Г. Возницького, звертається до Президента України від імені працівників музею по допомогу та захист», не маючи таких повновжень. Крім того відповідачка покликається на те, що під приводом проведення реорганізації в музеї почалася травля працівників, безпідставне звільнення з роботи та звинувачення в крадіжках, підміні експонатів, корупції…Тепер дійшла черга і до працівників «Олеського замку», так, зокрема завідуючого замком [PERSON] звинувачують у зникненні монет, мене, [PERSON] , головного хранителя музею (стаж понад 40 років), звинувачують у підміні музейнх експонатів». Однак, представник позивача вважає поширені відповідачкою вищевказані відомості неправдивими і такими, що порушують ділову репутацію відповідача, оскільки у штатному розписі позивача відсутня посада «головний хранитель музею», а натомість є посада «провідного зберігача фондів» відділу «Музей-Заповідник «Олеський замок», а жоден працівник музею не підписував оспорюваного позивачем звернення. Також представник вказує, що при реорганізації позивача жодного із працівників не було звільнено, а навпаки їх чисельність збільшилась із 41,5 до 44,5 штатних одиниць. Про виявлені у музеї крадіжки матеріальних цінностей позивачем повідомлено правоохоронні органи, якими проводиться досудове розслідування у відкритих у кримінальних провадженнях. Що стосується згаданих відповідачкою у колективному зверненні звільнених працівників, то вони були звільнені за власним бажанням, згодою сторін і шляхом переведення. Відтак представник позивача просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю, оскільки зазначена інформація є негативною, не відповідає дійсності та порушує гідність і ділову репутацію позивача. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького та [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації і відшкодування моральної шкоди. Просить визнати такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію відповідачки відомості, які були поширені генеральним директором Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького - Возняком Тарасом Степановичем у публікаціях на таких семи інтернет-ресурсах (сайтах) із відповідними Інтернет адресами: сайту «Патріот» (« [INFO] »; сайту «Україна Кримінальна» («Понад 600 експонатів XVI-XX століть зникли з фондів Львівської галереї мистецтв»); сайту «Цензор.Нет» («З фондів Львівської галереї мистецтв зник 621 експонат скульптура, старовинні книги, картини, цінні монети і меблі»); сайту « [INFO] » (« [INFO] »); сайту « [INFO] » (« [INFO] »); сайту « [INFO] » (« [INFO] »); сайту « [INFO] » («Понад 600 музейних експонатів XVI-XX століть не виявили у фондах Львівської галереї мистецтв»). Крім того, позивачка за зустрічним позовом просить зобов`язати відповідача [PERSON] у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] шляхом оголошення спростування у засобах масової інформації України. Стягнути солідарно з обох відповідачів на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 100\~000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що заявлені позивачем вимоги вона не визнає, вказуючи на те, що близько 40 років вона працює на посаді зберігача фондів відділу Львівської національної галереї мистецтв ім. Б.Г. Возницького «Музею-заповідника «Олеський замок», є мистецтвознавцем, нагороджена рядом відзнак, має позитивну репутацію в Україні та за її межами. Натомість відповідачем [PERSON] , як генеральним директором державної установи Львівської галереї мистецтв, було поширено через засоби масової інформації на вищевказаних інтернет-сайтах неправдиву інформацію щодо викрадення експонатів з фондосховища Олеського замку, яку відповідачка за первісним позовом і одночасно позивачка за зустрічним позовом вважає негативною і недостовірною, такою, що принижує її честь, гідність і ділову репутацію з точки зору дотримання нею законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, а тому позивачка за зустрічним позовом просить зобов`язати відповідача її спростувати. Крім того [PERSON] вважає, що завданими діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, яку вона з урахуванням вимог розумності та справедливості оцінює у розмірі 1000 000,00 грн., яку просить солідарно стягнути з відповідачів на її користь. Крім того, позивач за первісним позовом скористався своїм правом на подання відзиву на зустрічну позовну заяву, в якому просив у задоволенні зустрісного позову відмовити повністю. При цьому покликається на те, що всі семеро сайтів містять відомості про подію, яка стосується інформації про зникнення і підміну музейних експонатів у музею « [INFO] », з приводу чого проводиться досудове розслідування органами поліції, на підприємстві проводиться детальна інвентаризація (звірка). [PERSON] є зберігач, щодо неї не має жодних закидів. Позивач вважає, що спірна інформація не зачіпає честі, гідності чи ділової репутації відповідачки, оскільки до неї жодних претензій не висловлено, неможливо спростовувати відомості про недостачу музейних цінностей, що досліджується слідчими органами. Крім того вказує на безпідставність вимог про моральну шкоду. Відтак вважає зустрічний позов необгрунтованим, що спрямований на затягування розгляду первісного позову. Ухвалою суду від 29.01.2019 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження. Ухвалою суду від 17.01.2020 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Цимбалюк О.І. в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, виходячи із вищенаведених мотивів, оскільки відповідачкою поширені недостовірні відомості, які порушують права позивача. Натомість, проти задоволення зустрічного позову представник позивача заперечив, вважаючи його вимоги безпідставними. Представник відповідачки [PERSON] \~- адвокат Возний О.Й. проти задоволення первісних позовних вимог заперечив повністю, вважаючи їх вимоги недоведеними. Разом із тим повністю підтримав вимоги зустрічного позову та просив їх задовольнити, оскільки звернення до державних органів не може вважатись наклепом. Його довірителька має високий кваліфікаційний клас і значний досвід роботи, а тому всім було зрозуміло, що саме [PERSON] є зберігачем фондів, про прес-конференцію вона довідалась від людей. Жодних доказів про зникнення експонатів не має, усі вони виявлені, про що до справи долучені акти звірки, а тому має місце наклеп на його довірительку, яка перенесла психологічний стрес, зазнала душевних страждань, поновлюється на роботі, що доводить завдану їй моральну шкоду. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, відзиву на позовну заяву не подавав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити повністю, виходячи із наступних мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23 жовтня 2017 року на веб-сайті Інтернет-видання «Гал-інфо» за посиланням: https://galinfo.com.ua/news/pratsivnyky_oleskogo_zamku_poskarzhylysya_prezydentu_na_represii_z_boku_kerivnytstva_272391.html було розміщене оспорюване позивачем колективне звернення від 20.10.2017 року під назвою «Працівники музею « [INFO] » поскаржились Президенту на репресії з боку керівництва», [PERSON] від імені колективу музею такого змісту: «Я, [PERSON] , головний хранитель музею заповідника «Олеський замок», відділу Львівської національної галереї мистецтв ім. Б.Г. Возницького, звертаюсь до Вас від імені працівників музею по допомогу та захист. Справа в тому, що відколи у Львівській національній галереї мистецтв призначили нового директора [PERSON] тут відбуваються дивні речі. Під приводом проведення реорганізації в музеї почалася травля працівників, безпідставне звільнення з роботи та звинувачення в крадіжках, підміні експонатів, корупції. Тепер дійшла черга і до працівників «Олеського замку», так, зокрема завідуючого замком [PERSON] звинувачують у зникненні монет, мене, [PERSON] , головного хранителя музею (стаж понад 40 років), звинувачують у підміні музейних експонатів. Усі пред`явлені мною документи засвідчують, що це є груба фальсифікація, брехня, але на нинішнього директора це не діє, бо він собі поставив за мету оновити «корупційний» склад музейних працівників. Люди бояться вголос сказати слово, бо будуть звільнені з роботи. Олесько це невеличке містечко і, крім замку, роботи не знайти. Шановний Міністр культури Є. Нищук прекрасно знає про полювання на відьом в Галереї, про недопустимий як для музею психологічно-моральний клімат, направлений на знищення галерейного колективу. Численні виступи, звернення, прес-конференції львівської інтелігенції нічого не дають. « [PERSON] » продовжують засідати на троні і ганити усіх підряд «корумпованих» працівників (звичайно, окрім наближених). Виникає питання хто уповноважив людину, яка відверто використовує своє службове становище, розправлятися з музейними професіоналами? Ось короткий список людей, яких звільнили: [PERSON] заступник директора з наукової роботи; [PERSON] зав. реставраційними майстернями; [PERSON] завідуюча комплексом [INFO] ; [PERSON] завідуюча замком у Золочеві. Це люди, які пропрацювали в галереї від 20 до 40 років, це професіонали, які завжди стояли на сторожі музейних цінностей! Що ж у нас відбувається? Може повернулись часи сталінських репресій, коли людей оббріхували, називаючи ворогами народу?! А може [PERSON] взяв собі за дороговказ методу «справедливой» Росії (адже він політолог, а не музейник), яка безпідставно та безкарно звинувачує і судить українців??? Може досить займатися шантажем працівників, а глянути хоча би одним оком на господарський стан [PERSON] замку, де скоро заваляться всі дахи і повилітають гнилі вікна?? Ми, колектив [PERSON] замку, віримо, що живемо в демократичній, правовій державі і сподіваємось на те, що отримаємо захист нашої професійної честі і гідності у своїй державі, а не в Європейському суді. Виникає питання чи має моральне і юридичне право така людина (на яку до того ж вже заведено декілька судових справ) очолювати відомий музейний заклад, знану духовну інституцію?? Ми, звичайні музейники і громадяни України, безапеляційно віримо, що єдиною людиною, яка здатна зупинити це свавілля, є Ви наш Президент, якого ми обирали. З повагою, від імені колективу [PERSON] замку, [PERSON] » Одночасно, 21, 22 і 23 жовтня 2017 року сім інформаційних ресурсів опублікували інформацію генерального директора Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького [PERSON] із приводу зникнення матеріальних цінностей (експонатів) музею « [INFO] », що є предметом оскарження за зустрічним позовом. Зокрема, на сайті « [INFO] » розміщена інформація за посиланням [INFO] під назвою: « [INFO] » такого оспорюваного змісту: Мені по пам`яті важко сказати скільки яких мистецьких творів зникло і якось розділити їх на групи, але я точно знаю, що найбільшої кількості експонатів не дорахувалися у фондосховищі «Олеського замку». Сайт «Україна Кримінальна» за Інтернет-посиланням: [INFO] містить статтю під назвою «Понад 600 експонатів XVI-XX століть зникли з фондів Львівської галереї мистецтв» наступного оспорюваного змісту: «За результатами звірки на 18 жовтня 621 музейний предмет відсутній або підмінений іншими, ці експонати різних століть. Ми тільки кількісно оцінили, а наступним етапом може бути виявлення фальшованих предметів, коли предмет автентичний підміняється копією. Найбільше пропало експонатів із Олеського фондосховища. Тим часом головний хранитель музею « [INFO] », що є відділом Львівської галереї мистецтв, [PERSON] звернулась із листом до президента, в якому заявила, що її безпідставно «звинувачують у зникненні монет, у підміні музейних експонатів. Усі пред`явлені мною документи засвідчують, що це є груба фальсифікація, брехня», мовиться у листі працівниці. Коли ми звіряли групу «нумізматики» спеціально возили експерта, який все компетентно розповів. По Олеському замку комісія працювала понад півроку, це дало результат звірки. І підлеглі [PERSON] підписались, що відсутні предмети. [PERSON] є зберігач, щодо неї не маю жодних закидів, зі здивуванням побачив таку велику відсутність предметів. Очевидно, що поліція повинна виявити, в який спосіб пропали ці речі», наголосив [PERSON] . Крім того, на сайті «Цензор.Нет» розміщено відомості під назвою « [INFO] зник 621 експонат скульптура, старовинні книги, картини, цінні монети і меблі» за Інтернет-посиланням: [INFO] наступного змісту: «Коли ми взимку виявили зникнення стародруків, ми розпочали детальну інвентаризацію усіх музейних фондів. Виявилось, що загалом не вистачає 621 твору мистецтва різних періодів, починаючи з XVI століття і закінчуючи XX століттям. Мені по пам`яті важко сказати, скільки яких мистецьких творів зникло і якось розділити їх на групи, але я точно знаю, що найбільшої кількості експонатів не дорахувалися у фондосховищі Олеського замку", - сказав [PERSON] . Також на\~сайті «Zaxid.Net»\~розміщена публікація\~під назвою:\~« [INFO] » (скріншот\~інтернет сторінки\~за адресою: [INFO] ) наступного змісту: З фондів Львівської галереї мистецтв зник 621 музейний експонат скульптури, стародруки, картини, цінні монети і навіть меблі. Нестачу було виявлено під час проведення інвентаризації музейних комплексів, які входять у галерею. Про це ZAXID.NET повідомив директор Львівської галереї мистецтв Тарас Возняк та надав детальний перелік усіх творів мистецтва, яких не дорахувалися музейники. «Коли ми взимку виявили зникнення стародруків, ми розпочали детальну інвентаризацію усіх музейних фондів. Виявилось, що загалом не вистачає 621 твору мистецтва різних періодів, починаючи з XVI століття і закінчуючи XX століттям. Мені по пам`яті важко сказати скільки яких мистецьких творів зникло і якось розділити їх на групи, але я точно знаю, що найбільшої кількості експонатів не дорахувалися у фондосховищі Олеського замку», сказав [PERSON] . На сайті « [INFO] » опублікована стаття під назвою: « [INFO] » (скріншот інтернет сторінки за адресою: [INFO] ) такого оскаржуваного змісту: «Найбільше пропало експонатів із Олеського фондосховища. Тим часом головний хранитель музею « [INFO] », що є відділом Львівської галереї мистецтв, [PERSON] звернулась із листом до президента, в якому заявила, що її безпідставно «звинувачують у зникненні монет, у підміні музейних експонатів. Усі пред`явлені мною документи засвідчують, що це є груба фальсифікація, брехня», мовиться у листі працівниці. Коли ми звіряли групу «нумізматики» спеціально возили експерта, який все компетентно розповів. По Олеському замку комісія працювала понад півроку, це дало результат звірки. І підлеглі [PERSON] підписались, що відсутні предмети. [PERSON] є зберігач, щодо неї не маю жодних закидів, зі здивуванням побачив таку велику відсутність предметів. Очевидно, що поліція повинна виявити, в який спосіб пропали ці речі», наголосив [PERSON] . Крім того,\~відповідачка стверджує,\~що на\~сайті « [INFO] »\~розміщена оспорювана\~нею публікація\~під назвою\~« [INFO] » за\~Інтернет-посиланням:\~http://day.kiev.ua/uk/news/251017-u-fondah-lvivskoyi-galereyi-mystetstv- nedorahovuyutsya-621-eksponatu такого оскаржуваного змісту: «У списку, що його передав до Нацполіції генеральний директор Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса [PERSON] , - стародруки, ікони, картини, дерев`яні і кам`яні скульптури, гаварецька (чорна) кераміка, монети і навіть… меблі (назва документа «Інформація про результати звірення наявності музейних предметів по фондових групах». - Т.К.). Нестачу виявлено під час звірки у музейних комплексах, які входять до складу ЛНГМ, а найбільшої кількості раритетів бракне у збірці Олеського замку. «Це дуже різні речі XVI-XX століть, починаючи із величезних шаф розміром два на три метри, і закінчуючи ледь не намистинками», - розповідає [PERSON] . І додає, що інвентаризація тривала понад рік. Закінчилася щойно 18 жовтня. Проводили її 17 незалежних комісій (в кожній з яких по 4-5 членів). А загалом звірку виконували до сотні осіб». Однак запрошена сторінка за вказаним посиланням відсутня, її знайти не вдалося. Також сайт « [INFO] » містить публікацію під назвою: « [INFO] » за Інтернет-посиланням: [INFO] такого спірного змісту: «Коли ми взимку виявили зникнення стародруків, ми розпочали детальну інвентаризацію усіх музейних фондів. Виявилось, що загалом не вистачає 621 твору мистецтва різних періодів, починаючи з XVI століття і закінчуючи ХХ століттям», - повідомив [PERSON] «Точно знаю, що найбільшої кількості експонатів не дорахувалися у фондосховищі «Олеського замку», - додав він. Також [PERSON] надав повний список усіх творів мистецтва, зникнення яких виявили під час інвентаризації у Львівській картинній галереї». Проте, аналогічно запрошену сторінку за вказаною адресою знайти не вдалося. Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28). Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 94 ЦК України передбачено право юридичної особи недоторканність її\~ділової репутації,\~на таємницю\~кореспонденції,\~на інформацію\~та інші\~особисті немайнові\~права,\~які можуть\~їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до положень пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 цієї Постанови ПВСУ). В силу вимог пункту 19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з оглядуна характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» (заява №61561/08 рішення від 02.06.2016 року), що основоположні принципи з питання, чи є втручання у свободу вираження поглядів «необхідним у демократичному суспільстві», є добре узагальнені у практиці Суду та нещодавно були узагальнені таким чином (див. рішення у справі ««Delfi AS» проти Естонії» (Delfi AS v. Estonia) [ВП], заява № 64569/09, п. 131, від 16 червня 2015 року, з подальшими посиланнями).\~Свобода вираження\~поглядів становить\~одну з\~найважливіших основ\~демократичного суспільства\~й одну\~з основних\~умов для\~його прогресу\~та самореалізації\~кожної окремої\~особи. Відповідно\~до пункту\~2\~статті 10\~Конвенції вона\~може бути\~застосована не\~тільки до\~«інформації» або\~«ідей»,\~які сприймаються\~зі схваленням\~або розцінюються\~як необразливі\~чи незначні,\~але і\~до тих,\~які можуть\~ображати,\~шокувати чи\~непокоїти.\~Такими є\~вимоги плюралізму,\~толерантності та\~відкритості думок,\~без яких\~немає «демократичного\~суспільства».\~Як зазначено\~у статті\~10\~Конвенції,\~ця свобода\~може підлягати\~обмеженням,\~які ...\~проте мають\~бути чітко\~розтлумачені,\~а потреба\~в обмеженнях\~встановлена переконливо\~... У світлі обмеженого обсягу обґрунтування національних судів та зважаючи на обмеженість дискреційних повноважень держави у цій сфері, Суд постановляє, що втручання не ґрунтувалося на «достатніх» підставах, та доходить висновку, що необхідність втручання у здійснення підприємством-заявником свого права на свободу вираження поглядів доведена не була. У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, 35 Справи про захист гідності, честі та ділової репутації Огляд судової практики КЦС ВС може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України «Про інформацію»). Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути зверненняі дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із цим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відтак, суд вважає, що оспорювані позивачем за первісним позовом відомості, що були викладені відповідачкою [PERSON] у її колективному зверненні на ім`я Президента України були способом реалізації відповідачкою її конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, ураховучи й те, що такі відомості не є брутальними, принизливими чи непристойними, що принижують ділову репутацію позивача. Більше того, межа допустимої критики щодо Львівської галереї мистецтв є значно ширшою, ніж приватного підприємства, чи окремої пересічної особи, оскільки остання є юридичною особою публічного права та державною установою, що належить до сфери управління Міністерства культури і туризму України, про що вбачається із Детальної інформації про юридичну особу на сайті Міністерства юстиції України. Разом із тим, на думку суду, видається необгрунтованим заявлений відповідачкою [PERSON] її зустрічний позов про спростування недостовірної\~інформації та\~стягнення моральної\~шкоди,\~оскільки генеральним\~директором Львівської\~національної галереї\~мистецтв імені\~Б.Г.\~Возницького \~Возняком Т.С.\~поширені відомості на семи інформаційних ресурсах з приводу зникнення матеріальних цінностей (експонатів) музею « [INFO] », а "щодо [PERSON] не має жодних закидів". Крім того, спірна інформація не виходить за рамки суспільної моралі, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію позивачки за зустрічним позовом. Одночасно, вимога про відшкодування моральної шкоди, як похідна вимога, до задоволення не підлягає. Окремо, слід вказати і про те, що позивачами за первісним і зустрічним позовами жодним чином не обґрунтовано, яким саме чином поширена інформація вплинула на їх ділову репутацію, принизила таку та в чому це полягало і яким чином умовно спростування може вплинути на відновлення такої репутації. Враховуючи вказане, виокремлення та піддання аналізу окремих фраз, слів чи речень як окремих даних не слід, оскільки це не може бути використано для задоволення заявлених вимог. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Окрім того, у відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України сплачений при поданні позову судовий збір покладається на позивача, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed