Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач в січні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.01.2015 року, мотивуючи свої вимоги тим, що вважає укладення даного договору між відповідачами без наміру створення правових наслідків та вчинено з метою ухилення від цивільно-правової відповідальності, а тому є фіктивним та недійсним з огляду на те, що за рішенням суду відповідач [PERSON] повинен відшкодувати йому розмір боргу за договором позики у розмірі 382 682 грн. 80 коп. та судові витрати по справі. Знаючи про це, відповідач [PERSON] бажаючи уникнути відшкодування завданої шкоди та не допустити примусового стягнення з нього відповідної суми у тому числі накладення арешту на належне йому майно та його примусову реалізацію домовився із своїм братом відповідачем [PERSON] про переоформлення належного йому майна, зокрема квартири [ADDRESS] на нього. Вважає, що відповідачі по справі,уклавши між собою договір купівлі-продажу квартири не бажали настання правових наслідків передбачених договором купівлі-продажу, а тому на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним через його фіктивність. Просив суд про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.01.2015 року, укладений між відповідачами по справі та про скасування запису про реєстрацію права власності на вказану квартиру. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Представник позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав викладене в позовній заяві, просив суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав вимоги позову, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що вимушений був реалізувати своє право і продати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], оскільки мав боргові зобов»язання і йому необхідні були кошти, а тому вважає, що договір купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним, процедура відчуження квартири була дотримана відповідно до вимог законодавства, вони, як сторони правочину бажали настання наслідків, які спричиняє договір купівлі-продажу квартири, такі наслідки наступили і договір виконаний повністю. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги, подали свої письмові заперечення проти позову та просили відмовити в їх задоволенні на підставах, що викладені в них. Третя особа по справі - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька А.П. в судове засідання не з»яилася, надавши свої письмові пояснення на позовну заяву. Просила проводити судове засідання за її відсутності. Представник третьої особи - реєстраційної служби Головного управління міністерства юстиції України в м. Києві в судове засідання не з»явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 20.01.2015 року (а.с. 44-45). Представник позивача в судовому засіданні вказував, що правочин з купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є фіктивним, оскільки не був спрямований на настання реальних наслідків, а тому має бути визнаний судом недійсним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказували, що всі наслідки договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] наступили, договір виконаний сторонами повністю, а тому він не містить жодної ознаки фіктивності. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно із ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, без наміру його виконання. Для визнання судом правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути з обох сторін правочину. Верховний суд України в своїй поставові по справі № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року дійшов висновку, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дана правова позиція Верховного суду України обов'язкова для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що договір купівлі-продажу квартири, що був укладений між відповідачами порушує майнові права та інтереси його довірителя - позивача по справі на відшкодування завданої відповідачем [PERSON] шкоди шляхом накладення арешту на належну йому квартиру та її примусову реалізацію. Відповідачем [PERSON] було надано суду копію посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 61-64), копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 65-66), копію розрахункового документа, що підтверджує перерахування грошових коштів за купівлю квартири відповідачу [PERSON] (а.с. 67), копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 69), копію довідки Деснянського відділення Центру комунального сервісу, щодо лицьового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 70) та фотографії ремонту квартири, який зараз він здійснює власними силами (а.с. 71-75). Як вбачається з довідки про розмір плати за вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення спірного договору купівлі-продажу, виданої 20.01.2015 року приватним нотаріусом А.П. Петріцькою - [PERSON] сума до сплати складає 7 555 грн. 25 коп., яка була сплачена відповідачем відповідно до квитанції №0112030015 від 20.01.2015 року (а.с. 67). Приватний нотаріус Петріцька А.П. в своїх письмових поясненнях на позовну заяву підтвердила той факт, що на момент укладення оспорюваного Договору сторони були ознайомлені з текстом договору, розуміли, які дії вони вчиняють, ніяких сумнівів щодо бажання сторін на укладення саме такого правочину у неї не виникло. Крім того, судом було встановлено, що станом на день розгляду даної цивільної справи відповідач [PERSON] офіційно знявся з державної реєстрації в спірній квартирі, що підтверджується відповідною довідкою виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва (а.с. 136). Як було встановлено судом, сторони правочину погодили істотні умови договору, під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі продажу були перераховані грошові кошти, відповідно до суми, погодженої сторонами, право власності за відповідачем [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна, відповідач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] ключі від спірної квартири. Таким чином, цілі визначені договором купівлі - продажу квартири [ADDRESS] були досягнуті, його наслідки настали, а представником позивача в судовому засіданні не доведено суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Правова позиція Верховного суду України застосовується судами вищих інстанцій при вирішенні справ про визнання договорів відчуження майна фіктивними за ст. 234 ЦК України. Так, Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні справи № 6-16996ск15 від 17 червня 2015 року про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним було зроблено висновок про відсутність підстав для застосування до оспорюваного договору положень ст. 234 ЦК України, оскільки матеріалами справи було доведено факт вчинення сторонами дій по виконанню умов оспорюваного договору та наявність фактичних результатів цих дій. Сторони в договорі купівлі-продажу обговорили істотні умови, під час укладення договору підтвердили факт повного розрахунку за продаж квартири, здійснили нотаріальне посвідчення договору та державну реєстрацію. Таким чином, існує усталена судова практика судів вищих інстанцій, якою визначені підстави, за яких договір, щодо відчуження нерухомого майна може бути визнаний судом недійсним. Такого ж висновку дійшов ВССУ у своїй ухвалі по справі № 6-50074св12 від 27.02.2013 року про визнання договору дарування будинку фіктивним відповідно до ч. 1 ст. 234. В своїй постанові ВССУ зазначає, що наявність конфліктних ситуацій в сім'ї, а також наявність судових спорів саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору з і не може бути перешкодою для реалізації власником правомочностей щодо своєї власності. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача про те, що спірний договір купівлі-продажу квартири було укладено з метою не допустити примусового стягнення з відповідача [PERSON] суми по договору позики стягнутої за рішенням суду від 23.03.2015 року (а.с. 7-12). Як було встановлено при розгляді справи, на дату продажу квартири відповідач [PERSON] був законним власником квартири [ADDRESS], а отже, у відповідності до Конституції України та інших нормативно-правових актів українського законодавства міг вільно на власний розсуд розпоряджатись нею, як своєю власністю. Вказана квартира не була під арештом, жодних прав у третіх осіб щодо неї не було, а наявність грошових зобов'язань у відповідача [PERSON] перед іншими особами ніяким чином не пов'язується з його правом вільно розпоряджатись своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 даного ж кодексу закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Користуючись правом наданим законом та діючи в рамках законодавства відповідач [PERSON] 20.01.2015 року уклав договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] з відповідачем [PERSON] Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П., якою було проведено належну процедуру перевірки нерухомого майна на наявність обтяжень. Квартира не знаходилася під арештом та не була обтяжена правами третіх осіб, не знаходилася в заставі. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.01.2015 року повністю відповідає вимогам законодавства. Відповідно до практики Верховного суду України з розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними саме позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Однак, в судовому засіданні представником позивача не надано жодного доказу, який підтвердив би те, що у відповідача [PERSON] були обмеження, щодо розпорядження своїм майном, а отже твердження позивача, щодо того, що квартира підлягала примусовому стягненню є лише його припущенням. Частина 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що кожна особа, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Абзацом 5 даної постанови визначено, що вимоги, пов'язані з визнанням правочинів недійсними, можуть пред'являтися також кредиторами спадкодавця до спадкоємців сторони правочину. Посилання представника позивача на наявність вирішеного в судовому порядку іншого спору між відповідачем [PERSON] та його довірителем, а саме про стягнення боргу за договором розписки, не може братися до уваги, оскільки відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у разі набрання судовим рішенням законної сили воно є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. В той же час, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] не ухиляється від виконання рішення суду по цивільній справі про стягнення з нього суми боргу на користь [PERSON] Відповідно до заяви адресованої начальнику ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві, 04.05.2016 року він особисто звернувся з проханням надати йому реквізити стягувача для сплати боргу по виконавчому листу (а.с. 139). Крім того судом були допитані в якості свідків сусіди відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] постійно проживає в [ADDRESS]. На протязі останнього року проводить там ремонтні роботи і з його слів буде проживати там з своєю сім»єю. Його брат [PERSON] вже близько трьох років не проживає в квартирі. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем по справі не було наведено суду належних доказів того, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивності, а тому вимоги позову є безпідставними та необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Пунктом 6 ст. 154 ЦПК України передбачено, що якщо в задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 08.02.2016 року, в порядку забезпечення позову по даній цивільній справі, за заявою представника позивача, судом було винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу [PERSON] Враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю, то вважає, що і заходи забезпечення позову повинні бути скасовані, у зв"язку з тим, що на даний час відсутні підстави для такого забезпечення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed