Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник позивача з апеляційною скаргою на рішення суду, яким товариству було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка Середа на підставі договору дарування від 28 грудня 2009 року, укладеного між нею та [PERSON], є власницею квартири [ADDRESS], хоча особовий рахунок відкритий на попередню власницю квартири - [PERSON] Суд установив, що відповідачка Середа регулярно вносить комунальні платежі, починаючи з 01 січня 2010 року, заборгованості не має. Крім того, суд першої інстанції установив, що заборгованість, про яку йдеться у позовній заяві, виникла за період з 2003 року по 2008 рік, коли власницею квартири була відповідачка [PERSON], при цьому, позивачеві було відомо про цю заборгованість. Відмовляючи товариству у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки позовна заява була подана комунальним підприємством у вересні 2013 року, тобто поза строком, встановленим ст.257 ЦК України. В апеляційній скарзі представник товариства просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, не відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка [PERSON] мешкає у спірній квартирі з 1989 року по теперішній час, з 2003 року на її ім»я відкритий особовий рахунок. Крім того, вказана особа не зверталась до суду із заявою про застосування строку позовної давності, тому суд за законом не мав права застосовувати такий строк самостійно. Сторони до апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Оскільки представник позивача та відповідачки не надали доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до апеляційного суду, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги товариства, з таких підстав. Судом встановлено, що власницею спірної квартири [ADDRESS] до 28 грудня 2009 року була відповідачка [PERSON] 29 грудня 2009 року вона подарувала свою квартиру відповідачці [PERSON], яка була її невісткою; договір дарування був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за № 5161 (а.с.43-44). Право власності [PERSON] було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 січня 2010 року (а.с.45). При цьому, особовий рахунок, відкритий свого часу на ім»я [PERSON], зі зміною власника переоформлений не був. Звертаючись до суду з позовом, комунальне підприємство вказало, що в період з січня 2008 року по грудень 2009 року витрати на утримання будинку та прибудинкової території по цій квартирі не сплачувались, тому станом на 01 вересня 2013 року, тобто на час звернення до суду, утворилась заборгованість у загальній сумі 1 692 грн. 74 коп. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що дійсно протягом двох років - 2008-2009 - жодного місяця оплата [PERSON], яка на той час була власницею квартири, не проводилась, проти чого не заперечують і відповідачки. Сума боргу за вказані два роки становить 1 379 грн. 73 коп. (575, 77 грн. + 803, 96 грн. = 1 379, 73 грн.) - а.с.7. З цього ж розрахунку вбачається, що за 2010, 2011, 2012 та 2013 роки споживачі послуг, що надаються товариством, оплачували ці послуги у розмірі більшому, ніж нараховано, тому виникла переплата у загальній сумі за ці чотири роки на загальну суму 901 грн. 19 коп. (259, 80 грн. + 88, 80 грн. + 417,84 грн. + 134, 75 грн. = 901, 19 грн.). За таких обставин апеляційний суд вважає, що з [PERSON] на користь товариства слід стягнути заборгованість по оплаті витрат на утримання будинку та прибудинкової території за 2008-2009 роки, коли спірна квартира належала їй на праві власності, у сумі 478 грн. 54 коп. як різницю між нарахованою до сплати суми та фактично сплаченою з урахуванням переплати (1 379, 73 грн. - 901, 19 грн. = 478, 54 грн.). Апеляційний суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений товариством за період з січня 2008 року по грудень включно 2013 року на суму 1 672 грн. 74 коп., не відповідає ним же наданій виписці з особового рахунку по цій квартирі, оскільки, виходячи з цієї виписки за період з січня 2008 року по грудень 2013 року, загальна сума нарахованих до сплати платежів становить 4 827 грн. 13 коп. (575, 77 грн. + 803, 96 грн. + 940, 20 грн. + 940, 20 грн. + 940, 20 грн. + 626, 80 грн. = 4 827, 13 грн.), а оплачено відповідачками 4 348 грн. 59 коп. (1 200 грн. + 1 029 грн. + 1 358, 04 грн. + 761, 55 грн. = 4 348, 59 грн.), тоді різниця до сплати становитиме 478 грн. 54 коп. (4 827, 13 грн. - 4 348, 59 грн. = 478, 54 грн.). У своєму рішенні суд першої інстанції зробив висновок про те, що, оскільки переплата за період з 2010 року була зроблена новою власницею квартири [PERSON], цю переплату слід віднести на майбутній час. Однак з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки з наданих до суду квитанцій про оплату за період з січня 2010 року по листопад 2013 року вбачається, що платнику послуг було добре відомо про загальний борг по квартирі, бо у кожній квитанції вказана як сума платежу за конкретний місяць, так і загальна сума боргу. Натомість платник проводив платіж, який перевищує суму нарахування за конкретний місяць, визнаючи таким чином наявний борг, тому позивач підставно зараховував переплату в рахунок попереднього боргу по цій квартирі, а не на майбутній час. Так, у квитанції по оплаті послуг за січень 2010 року вказано, що борг на 01 грудня 2009 року становить 2 515 грн. 58 коп., за січень 2010 року нараховано до сплати 78 грн. 35 коп., усього з урахуванням боргу до сплати: 2 672 грн. 28 коп., фактично оплачено 100 грн. (а.с.51). Таким же чином проводилась оплата наданих послуг по цій квартирі і в інші місяці протягом 2010-2013 років (а.с.51-70). Отже, апеляційний суд вважає, що відповідачки, у тому числі, нова власниця квартири Середа, були добре обізнані про наявний борг по квартирі та визнавали його, оскільки майже кожного місяця вносили більший платіж, а ніж було нараховано за конкретний місяць, при цьому, у кожній квитанції про оплату вказаний як конкретний щомісячний внесок до оплати, так і наростаюча сума боргу. Зі справи також вбачається, що у квитанціях до сплати загальна сума боргу вказана позивачем, починаючи з 2003 року, тоді як у своєму позові товариство просило стягнути борг, виходячи з розрахунку за січень 2008 року - грудень включно 2013 року з урахуванням переплати (а.с.2). Відмовляючи позивачеві у задоволенні вимог, суд першої інстанції послався на ст.257 ЦК України та виходив з того, що товариство пропустило строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Однак у зв»язку з цим заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що відповідачки не заявляли клопотання про застосування такого строку. У відповідності до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Дійсно, звертаючись у вересні 2013 року до суду з позовом про стягнення суми боргу за період з січня 2008 року, позивач вийшов за межі встановленого законом строку позовної давності. Проте суд першої інстанції не прийняв до уваги, що згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Оскільки справа не містить ніякої заяви відповідачок про застосування строку позовної давності у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності був застосований судом першої інстанції безпідставно. Таким чином, на підставі викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та частково задовольнити позовні вимоги товариства, стягнувши з відповідачки [PERSON] на користь товариства суму боргу на надані послуги за період з січня 2008 року по грудень включно 2009 року у загальній сумі 478 грн. 54 коп. - як різницю між загальною нарахованою сумою до сплати за період з січня 2008 року по грудень включно 2013 року та фактично внесеними платежами за цей період з урахуванням переплати. Крім того, згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача також слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до стягнутої суми боргу - 64 грн. 85 коп.

Outcome: partial