Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 17.02.2021 року АТ КБ «ПриватБанк», в особі представника Гребенюка О.С., звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначив, що 09.11.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем виникли правовідносини у сфері договірних зобов`язань, шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. На підставі укладеного договору Банк відкрив відповідачу картковий рахунок, а остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на даний картковий рахунок. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. 22.02.2019 року сторони підписали Додаткову угоду, відповідно до якої Банк здійснює анулювання частини наявної у [PERSON] заборгованості за кредитом у разі, якщо вона здійснить платіж у розмірі та у строки, вказані у даній угоді. У разі прострочення виконання [PERSON] будь-якого з зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості та зміну процентної ставки не поширюється. При цьому позивач зазначає, що [PERSON] належним чином не виконувала своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, відсотків, а тому станом на 10.12.2020 року за нею утворилась заборгованість в сумі 88474,53 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2476,98 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10141,97 грн., пеня - 75855,58 грн. Тому, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором (додатковою угодою) №SAMDNWFC00013490067 від 22.02.2019 позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість, яка становить 88474,53 грн., а також понесені судові витрати по справі. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 10.03.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 14 годину 05.04.2021 року, яке у зв`язку з неявкою відповідача відкладено на 15 годину 21.04.2021 року. Представник позивача Гребенюк О.С. разом з позовом подав клопотання від 17.02.2021 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив розглядати справу на підставі поданих доказів, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує. 14.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву. 23.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив. Позиція позивача У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при укладенні додаткової угоди було помилково зазначено дату договору 10.01.2015. Зауважує, що відсутність в матеріалах справи оригіналу кредитного договору не є підставою для відмови у позові, за наявності інших доказів, які свідчать про укладенння кредитного договору та часткове його виконання. Позивач наголошує, що підписуючи додаткову угоду від 22.02.2019, відповідач погодилася з правильністю нарахування відсотків та пені за договором кредитування, а також з розміром заборгованості за вказаним договором, таким чином підтвердивши свою згоду на те, що на момент укладання відповідачем з банком договорору діяли саме такі Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких були проведені банком відповідні нарахування по кредитному договору. Щодо витрат відповідача на правову допомогу, представник позивача зазначає, що заявлені до стягнення витрати у розмірі 4000 грн не відповідають критеріям розумності, співмірності та справедливості, оскільки ціни на послуги адвоката завищені, складання відзиву зводиться до цитування постанови ВСУ, у справі відсутній публічний інтерес. Позиція відповідача У відзиві на позов представник відповідача позовні вимоги не визнає у повному обсязі з тих підстав, що банк не ознайомив відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, відповідач їх не підписувала. Матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомилась з Тарифами, розуміла їх та погодилася з ними. З врахуванням правової позиції ВП ВС від 03.07.2019 у постанові № 342/180/17, представник позивача вважає, що між банком та [PERSON] не було обумовлено у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, а також відповідальності за порушення термінів виконання договірних зобовязань. Представник відповідача звертає увагу, що в додатковій угоді зазначено, що вона укладається на підставі кредитної угоди від 10.01.2015, при цьому позивач у позові зазначає, що кредитний договір був укладений шляхом підписання відповідачем анкети-заяви від 09.11.2011, а в матеріалах справи кредитний договір від 10.01.2015 відсутній. Представник відповідача також зауважує, що додаткова угода від 22.02.2019 містить посилання на незмінність умов договору, які не означені в угоді (п. 1.10), а тому відсутність первинного договору унеможливлює встановлення правовідносин, які виникли між сторонами та, як наслідок, не доводить підстав для задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідач не підтверджує факту підписання додаткової угоди та оплати 2300 грн на її виконання. Представник відповідача просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Встановлені судом обставини. 09.11.2011 року [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», згідно якої остання просила Банк надати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вищезазначеній Анкеті-заяві відповідач власноручним підписом підтвердила, що згодна з тим, що дана Заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Також [PERSON] своїм підписом підтвердила, що ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с.7). 22.02.2019 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору №SAMDNWFC00013490067 (а.с.8). Так, згідно п.п.1.1. угоди сторони узгодили, що сума заборгованості, що виникла за період з дати укладення Договору та підписання цієї Угоди складає 91567,18 грн. Банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, що виникла в період з дати надання клієнтові кредиту, а саме: пені - 75762,51 грн., штрафу - 777,25 грн. (п.1.2). Пунктом 1.3. визначено строк повернення кредиту - до 25.08.2019 року. Відсоткова ставка за кредитом становить 0,01% (п.1.4). Клієнт зобов`язується здійснювати погашення кредиту шляхом здійснення платежів у розмірі 2121,25 грн. до 25 числа місяця протягом 6 місяців (п.п.1.5.1., 1.5.2 п. 1.5). Угода, згідно з ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: у разі неналежного виконання клієнтом зобов`язань, передбачених договором та п.1.5. угоди, вступають в дію умови про прощення заборгованості та умова про зміну процентної ставки (п.1.6). В разі прострочення виконання клієнтом будь-якого із зобов`язань на 31 день умова про прощення частини заборгованості та умова про зміну відсоткової ставки не застосовується (п.п.1.6.1). Усі інші умови Договору залишаються незмінними (п.1.10). Своїм власноручним підписом відповідач підтвердила власну згоду з умовами, викладеними у Додатковій угоді від 22.02.2019 року. Також у якості додатку до Додаткової угоди було узгоджено та підписано сторонами Графік погашення суми боргу за реструктуризацією на термін 6 місяців з визначенням кінцевої дати погашення щомісячного платежу та суми такого платежу, а саме: 25.03.2019 року, 25.04.2019 року, 25.05.2019 року, 25.06.2019 року, 25.07.2019 року та 25.08.2019 року у розмірі 2121,25 грн. щомісячно (а.с.9). Отже, позивач виконав взяті на себе зобов`язання за договором, відкрив клієнту картковий рахунок, виконував обслуговування клієнта та надав [PERSON] кредитні кошти у встановленому договором ліміті та в подальшому здійснив прощення частини заборгованості під відкладальну обставину щодо належного виконання позичальником кредитних зобов`язань. Однак, відповідач порушила умови виконання кредитного зобов`язання за вказаним вище договором та додатковою угодою, внаслідок чого станом на 10.12.2020 року за нею утворилась заборгованість в сумі 88474,53 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2476,98 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10141,97 грн., пеня - 75855,58 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наявним у матеріалах справи (а.с.6). З виписки, наданої Банком по особовому рахунку клієнта вбачається, що за період з 22.02.2019 року по 10.12.2020 року відповідач здійснила часткове погашення кредиту по договору рефінансування у розмірі 2300 грн (а.с.10-13). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, позичальник АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав [PERSON] у користування кредитні кошти на умовах платності, повернення та строковості. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Статями 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач не надала своєчасно позичальнику грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання є неприпустимою. За ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідачем та її представником оспорюється той факт, що відповідач підписувала Додаткову угоду від 22.02.2019, а, відтак, погодилася з тим, що сума заборгованості, що виникла в період з дати укладання договору до дати підписання угоди складає 91567,18 грн, при цьому зустрічного позову з відповідними вимогами та належними доказами на підтвердження зазначених заперечень подано не було. Сам по собі факт заперечення відповідачем угоди не спростовує презумпцію правомірності договору, додаткова угода, на підставі якої позивач звернувся до суду з позовом є чинною і підлягає виконанню. Крім того, позивачем надана, а судом досліджена виписка по рахунку, яка має статус первинного документу та підтверджує, що відповідачем було частково виконано умови Додаткової угоди від 22.02.2019, зокрема п. 1.5.1 - внесено платіж у розмірі 2300 грн ( а.с. 8, 10). Наданий позивачем розрахунок наявної заборгованості за додатковою угодою відповідачем не оспорювався, жодних доказів, які б спростовували суму заборгованості відповідачем суду не надано, свій розрахунок не наведений, судово-економічна експертиза у справі за клопотанням відповідача не призначалась. Тобто, відповідач не спростував докази, надані банком щодо цього факту. З огляду на викладене, з врахуванням системного аналізу вказаних правових норм, суд приходить до висновку, що у зв`язку із тим, що [PERSON] отримала кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначені в договорі (додатковій угоді), відповідач ознайомилася з умовами додаткової угоди від 22.02.2019, про що свідчить її власноручний підпис, позовні вимоги є обгрунтованими, а позиція відповідача та її представника не спростовує висновків суду. В той же час щодо вимоги про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 75855,58 грн суд зазначає наступне. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року (справа № 202/3351/14-ц, провадження № 61-4338св18) вказав, що відповідно до правової позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц, постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 761/6898/17. У зв`язку з тим, що розмір заборгованості за тілом кредиту - 2476,98 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10141,97 грн, а всього - 12618,95 грн та є значно меншим (у понад 6 разів), ніж нарахована позивачем заборгованість за пенею у розмірі 75855,58 грн, та враховуючи вказані висновки Верховного Суду, завдання цивільного судочинства, конкретні обставини справи: розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками; ступінь виконання зобов`язання боржником, виходячи із засад справедливості, суд знаходить можливим застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені, який підлягає стягненню на користь позивача за несвоєчасність виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, до 12618,95 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом - 2476,98 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10141,97 грн., пеня - 12618,95 грн, а всього 25237,9 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи надані представником відповідача докази понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником відповідача дій для забезпечення юридичного представництва інтересів [PERSON] , виходячи з принципів розумності, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог (28,5 % від ціни позову)суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (71,5%). При цьому суд вважає за необхідне зменшити заявлені до стягнення представником відповідача витрати на правову допомогу на вартість витрат за підготовку процесуальних документів (300 грн), оскільки, крім відзиву, у справі відсутні будь-які інші процесуальні документи, які б були подані представником відповідача. При цьому підготовка відзиву на позовну заяву в акті виконаних робіт визначена як окрема послуга з визначеною вартістю. Таким чином, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 2645,5 грн ((4000-300)*71,5%/100). У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача належить також стягнути судові витрати, понесені ним по сплаті судового збору в розмірі 647,53 грн (2270*25237,9/88474,53). Частиною 10 ст. 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи, що судові витрати підлягають стягненню з обох сторін, при цьому з позивача в більшому розмірі, суд вважає за необхідне провести взаємне зарахування витрат сторін, зобов"язавши позивача сплатити на користь відповідача судові витрати у розмірі 1997,97 грн.

Outcome: partial