Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Національного технічного університету України «Київського політехнічного інституту» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу та повного розрахунку під час звільнення та просив суд стягнути з роботодавця кошти, які він не отримав за матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні чергової відпустки з 30.06.2013 по 25.08.2013 у розмі рі одного посадового окладу (ставки заробітної плати) - 6.655,60 грн; стягнути з роботодавця компенсацію за три місяці (вересень, жовтень, лис топад 2013) в розмірі - 20299,50 грн, з урахуванням середнього заробітку позивача за два останніх місяця праці перед відпусткою у розмірі - 6766,50 грн, а також стягнути на його користь 1650 грн за заподіяну моральну шкоду. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та пункт другий викласти наступним чином: «Стягнути з роботодавця компенсацію за три місяці (вересень, жовтень, листопад 2013) в розмірі - 20.299,5грн, з урахуванням середнього заробітку позивач за два останніх місяця праці перед відпусткою у розмірі - 6766,5грн» на вимогу: «виплатити позивачу середній заро біток за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Решту позовних ви мог просив залишити без змін. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він прийнятий на роботу на посаду викладача Вій ськового інституту телекомунікацій та інформатизації НТУУ "КПІ" з 01.09.2012 по 31.08.2013 за строковим трудовим договором. Укладення трудового договору було офо рмлено наказом ректору НТУУ "КПІ" №2176-п від 01.09.2012. Зві льнений з роботи 31.08.2013 наказом ректора №1641-п від 30.08.2013 на під ставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення позивача роботодавець не провів з ним повних розрахунків у стро ки, що вказані у ст.116 КЗпП України. А саме не виплатив йому матеріальну допомогу на оздоровлення, яку він мав право отримати при на данні чергової відпустки з 30.06.2013 по 25.08.2013. Зазначає, що відповідачем порушено вимоги ст.57 Закону України «Про освіту», за якою держава гарантує педагогічним та іншим працівникам закладів освіти виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Вважає, що ця виплата є обов'язковою, тому відповідачем порушено його права, передбачені вказаною нормою закону, а також ст.21 Закону України «Про оплату праці». З цієї причини позивач не міг отримати трудову книжку і мати можливість улаштуватися на роботу більш трьох місяців, чим був позбавлений свого права на труд, що закріплено ст.43 Конституції України, чим заподіяв йому моральну шкоду. Крім того, позивач не погоджується з запереченнями відповідача, про що надав пояснення на заперечення відповідача, які містяться в матеріалах справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві та інших письмових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення категорично заперечував та пояснив, що Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут» не погоджується з вказаним позовом, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним, а отже таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначив, що за змістом норм ЗУ «Про відпустки» підставою для надання щорічної основної відпустки є заява працівника, а, відповідно, і підставою для виплати допомоги на оздоровлення у зв'язку з цією відпусткою має бути заява працівника, яка може міститись в заяві про надання відпустки. Неподання позивачем відповідної заяви призвело до відсутності у відповідача правових підстав для виплати йому допомоги на оздоровлення. Допомога на оздоровлення виплачується на підставі наказу керівника закладу, в межах затвердженого кошторису доходів та видатків на відповідний рік. Такий наказ видається на підставі заяви працівника, яку він подає при оформленні щорічної відпустки з виплатою зазначеної допомоги. Також не погодився з посиланням позивача на лист Міністерства освіти від 11.06.2001 року №1/9-223, оскільки на думку представника відповідача він не є нормативно-правовим актом, а отже не має обов'язкової юридичної сили. Крім того, позиція, висловлена в Листі щодо не обов'язковості подання заяви на виплату допомоги, не закріплена в жодному нормативно-правовому акті. Натомість Постанова КМУ від 30.08.2002 № 1298 є нормативно-правовим актом, до того ж виданим пізніше, отже застосування її положень є обов'язковим, тому її повинна бути надана перевага при розгляді справи. Позивач працював у відповідача саме на умовах строкового трудового договору. Після закінчення відпустки приступив до виконання своїх посадових обов'язків, а був звільнений лише 31.08.2013, тобто не після закінчення відпустки. Таким чином, можна зробити висновок, що позивач взагалі не мав права на виплату йому допомоги на оздоровлення. Вимога позивача про стягнення на його користь 6655,60 грн, є безпідставною, оскільки посадовий оклад (ставка заробітної плати) [PERSON] встановлена наказом № 2176-п від 01.09.2012 та складає 4504 грн на місяць. Позивача було прийнято на роботу до ВІТІ НТУУ «КПІ» з оплатою заробітної плати за рахунок спеціальних коштів державного бюджету ВІТІ НТУУ «КПІ». НТУУ «КПІ», як бюджетна організація, яка фінансується з коштів державного бюджету, не отримувала та не отримує бюджетні асигнування на виплату допомоги на оздоровлення працівників ВІТІ НТУУ «КПІ». Відповідно до Розпорядження КМУ від 26 червня 2013 року № 509-р «Про утворення Державного університету телекомунікацій» утворено Державний університет телекомунікацій та приєднано до зазначеного Університету Військовий інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут» (ВІТІ НТУУ «КПІ»). На виконання Наказу МОН і Міноборони України від 08.08.2013 № 1134/543 з 01.09.2013 кошти спеціального фонду ВІТІ НТУУ «КПІ» перераховано Держаному університету телекомунікацій. Посилаючись на ст.233 КЗпП, зазначив, що строк звернення до суду з вимогою виплати матеріальної допомоги сплив 30 вересня 2013 року. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав та просив суд застосувати наслідки такого спливу строку. Звільнення позивача відбулося у відповідності з чинним трудовим законодавством України та позивачем не оскаржується. Всі розрахунки з заробітної плати проведені вчасно та в повному обсязі. 03.09.2013 позивач з'явився у відділ кадрів, однак отримувати свою трудову книжку відмовився, про що складено відповідний акт від 03.09.2013. Повторно у зв'язку із неявкою позивача, йому було направлене повідомлення з проханням забрати свою трудову книжку у відділі кадрів.05.11.2013 позивач знову з'явився у відділ кадрів, однак отримувати свою трудову книжку відмовився (акт від 05.11.2013). Позивач отримав трудову книжку 03.12.2013, про що є відмітка з його підписом на особовій картці працівника. Вини відповідача в отриманні позивачем трудової книжки лише 03.12.2013 немає. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 1650 грн, заперечував з підстав її недоведеності та необґрунтованості. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Стаття 129 Конституції зазначає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Нормами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Судом встановлено, що позивач прийнятий на роботу до ВІТІ НТУУ «КПІ» на 2012/2013 навчальний рік по строковому трудовому договору з 01.09.2012 по 31.08.2013. Встановлено доплату за вчене звання та науковий ступінь, надбавку до посадового окладу за вислугу років на педагогічній роботі. Оплата за рахунок спеціальних коштів державного бюджету ВІТІ НТУУ «КПІ». На кафедру №45 на посаду викладача. Оклад 4504 грн на місяць. Надбавка 30% (а.с.4). Відповідно до ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Статтею 32 ЗУ «Про вищу освіту» визначено, що безпосереднє управління вищим навчальним закладом здійснює його керівник. Керівник в межах наданих йому повноважень: вирішує питання діяльності вищого навчального закладу, затверджує структуру і штатний розпис; видає накази і розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками і структурними підрозділами вищого навчального закладу; є розпорядником майна і коштів. Згідно ст.21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.98 КЗпП України та ст.13 ЗУ «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України,генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Стаття 4 ЗУ «Про оплату праці», визначає, що джерелом коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел. Позивач зві льнений з роботи з 31.08.2013, згідно витягу з наказу № 1641-п від 30.08.2013, яким вищезазначених викладачів відділення підготовки фахівців ВІТІ НТУУ «КПІ», працюючих за сумісництвом, звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку роботи (а.с.4). Також позивачем до установи відповідача була подана заява про надання відпустки за № 35 від 26.04.2013, яка погоджена та узгоджена відповідними особами керівного складу навчального закладу відповідача (а.с.7). Стаття 57 ЗУ «Про освіту» передбачає гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам та іншим категоріям працівників навчальних закладів та встановлює, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам: серед іншого - виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплата педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення є обов'язковою, що, крім ст.57 ЗУ «Про освіту», передбачено і постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78. Про це ж зазначає і Міністерство праці та соціальної політики України у своєму листі від 12 листопада 2008 року № 12532/0/14-08/13 «Про виплату допомоги на оздоровлення». Згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та п. 4 ( підпункт 5) наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», що розроблений на виконання зазначеної постанови, надано право керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік. Відповідно до п. 8.3.1. та 8.3.2. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки сторони Угоди рекомендують керівникам закладів та установ освіти і науки забезпечити надання відповідно до ст.57 Закону України «Про освіту»: педагогічним працівникам, в тому числі вищих навчальних закладів ІІІIV рівнів акредитації, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу; педагогічним працівникам, в тому числі вищих навчальних закладів ІІІIV рівнів акредитації, надбавок за вислугу років, та забезпечити надання всім категоріям працівників, включаючи педагогічних і науково-педагогічних, матеріальної допомоги, в тому числі на оздоровлення, в сумі до одного посадового окладу на рік (матеріальна допомога на поховання зазначеним вище розміром не обмежується), виплату премій відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року. Однак при цьому слід звернути увагу на те, що відпустка надається працівникові на підставі його заяви або у відповідності з графіком відпусток і оформляється наказом (розпорядженням) про надання відпустки (ф. П-3). Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівник може написати, як одночасно із заявою на надання відпустки, так і окремо. Тобто підставою для надання відпустки є заява працівника, відповідно і підставою для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з цією відпусткою має бути заява працівника, навіть при умові забезпечення державою педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Заява на надання матеріальної допомоги пишеться довільно, у разі відсутності у бухгалтерії бланку, то можна скласти її від руки (при цьому в установі відповідача існує відповідна розроблена форма даної заяви (а.с.6). Подається, з погодженням бухгалтера, безпосередньо керівнику, директору, начальнику тощо. Розмір матеріальної допомоги для оздоровлення визначається особисто керівником, з врахуванням платіжної спроможності самої організації, підприємства, але не менше посадового окладу. Судом встановлено, що позивач не подавав до установи відповідача заяви з проханням виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду справи. Враховуючи досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач не висловлював свого волевиявлення щодо отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та не звертався, як з окремою заявою так і не вказував про це в заяві про відпустку. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що вимоги [PERSON] про стягнення допомоги на оздоровлення є безпідставними за відсутності в період надання відпустки волевиявлення позивача щодо отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В судовому засіданні судом встановлено, що другу вимогу позовної заяви позивач пов'язує з нормою ст.235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно положень ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Матеріали справи містять два акти від 03.09.2013 та від 05.11.2013, підписані інспекторами відділу кадрів і архівної справи, про відмову позивача отримати трудову книжку. На підтвердження надсилання звернень до позивача щодо отримання трудової книжки, представником відповідача під час судового розгляду надані, зворотні почтові повідомлення про отримання [PERSON] вищезгаданих звернень. Крім того, згідно повідомлення отриманого установою відповідача, [PERSON] на звернення відповідача від 09.11.2013, щодо отримання трудової книжки зазначає наступне: «…отримати трудову книжку на даний час я не можу, з причини того, що на момент закінчення мого строкового трудового договору 31.08.2013, зі мною не були проведені у повному обсязі усі фінансові розрахунки. А саме мені, як викладачу, не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, яку я мав право отримати…». Вказані обставини не заперечувалися позивачем і під час розгляду справи. Судом не встановлено порушення відповідачем трудового законодавства та наявності вини власника або уповноваженого ним органу під час видачі працівникові належно оформленої трудової книжки. Враховуючи вище викладені обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відсутні законні підстави щодо задоволення вимог позивача про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки. Статтями 23, 1167 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим чином або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не доведено у судовому засіданні належними доказами заподіяння йому моральних страждань, встановлення їх суті та обґрунтування суми розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 1650 грн саме діями відповідача. Щодо строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до п.2 ст.221 КЗпП України, трудові спори розглядаються районними, районними в місті, міськими, міськрайонними судами. Статтями 231 та 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивач звернувся з адміністративним позовом до Солом'янського районного суду м. Києва - 04.12.2013. Однак ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 11.12.2013 позивачу відмовлено у відкритті провадження (а.с.17-21). Суд не погоджується з твердженням відповідача, що строк звернення до суду з вимогою виплати матеріальної допомоги у позивача сплив 30 вересня 2013 року, оскільки сторонами не надано до суду належних та допустимих доказів, щодо початку перебігу даного строку, оскільки останній міг початися з дня коли позивач за кількістю нарахованої та отриманої ним суми по виходу у відпустку зрозумів, що йому не виплачена матеріальна допомога, або по виходу на роботу після відпустки, або в момент коли позивачу була надана відповідь щодо невиплати матеріальної допомоги. Тому виходячи з обставин справи, з урахуванням того, що в судовому засіданні [PERSON] просив при необхідності поновити строк звернення до суду, крім того був небайдужим до свого порушеного права, про що свідчить звернення до суду 04.12.2013, у зв'язку з чим суд вважає, за можливе поновити позивачу строк звернення до суду, оскільки чинним законодавством кожній особі надається право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст.212 ЦПК України, повно і всебічно з'ясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України. Крім того, згідно положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст.60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Проте, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з норм, які підлягають застосуванню під час розгляду даного спору, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України та відносить їх за рахунок держави. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed