Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

позивач, [PERSON] , звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання майнових прав, визнання протоколу погодження вартості майнових прав, акту прийому-передачі та акту реалізації майнових прав недійсними, скасування свідоцтва та запису про державну реєстрацію права власності. Позов обгрунтований тим, що позивач та відповідач, [PERSON] , перебували в шлюбі з 21.05.2004 по 22.07.2014 роки. В період перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] , за згодою її чоловіка - [PERSON] , уклала договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 року. В подальшому, 26.09.2013 року відповідачам на підставі вищезазначеного договору було видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно по Ѕ частини квартири кожному та зареєстровано за ними право власності на ці частки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на те, що вищезазначений договір купівлі-продажу майнових прав укладено у шлюбі, та на безпідставність набуття права власності на Ѕ частини квартири [PERSON] , позивач просить суд визнати майнові права на ј частину квартири, щодо якої укладено цей договір, яка була передана відповідачу [PERSON] , визнати протокол погодження вартості майнових прав від 25.07.2013 року, підписаний між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в частині участі [PERSON] як покупця, визнати недійсним акт №189 реалізації майнових прав на квартиру від 29.07.2013 року, підписаний між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в частині участі [PERSON] як покупця, визнати недійсним акт-підтвердження прийому-передачі квартири від 29.07.2013 року, підписаний між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] , в частині передачі Ѕ частки [PERSON] . Скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що було предметом Договору купівлі-продажу майнових прав, видане 26.09.2013 року на імя [PERSON] на Ѕ частину квартири, що була предметом Договору купівлі-продажу майнових прав, скасувати запис про право власності на Ѕ квартири за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.09.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 20.11.2018 року справа прийнята до свого провадження суддею Колдіною О.О. Призначено підготовче судове засідання, надано строк відповідачам для надання відзиву, а третім особам для надання пояснення. Представником відповідача ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» подано до матеріалів справи відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено про необгрунтованість позову в зв`язку з тим, що придбання відповідачами [PERSON] та [PERSON] спірної квартири відбувалося відповідно до Державної цільової соціально-економічної програми будівництва доступного житла на 2010 - 2017 роки для осіб, які потребували поліпшення житлових умов та перебували на обліку, якими на той час і були відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Зазначено, що позивач, як чоловік відповідача [PERSON] , має право на половину її частки у спірній квартирі, або на половину грошей, що сплачені за цю квартиру. Заявлено про застосування до вимог позивача наслідків спливу строків позовної давності. Позивачем надано до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача ТОВ «Територіальне міжгосподарське об» єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ». У відповіді зазначено про те, що у Договорі купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 року зазначено, що право власності на житло за цим договором виникне саме у [PERSON] . Зазначив про помилковість твердження відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки про порушення свого права дізнався лише 22.04.2015 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 18.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, зазначаючи, що майнові права на квартиру були придбані ним з [PERSON] під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, а отже таке майно є спільною власністю подружжя, та відсутність підстав для набуття права власності [PERSON] . Представник відповідача заперечував проти задоволення в повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира була надана [PERSON] та її сину - [PERSON] оскільки вони перебували на квартирному обліку та потребували поліпшення житлових умов. Також представник відповідача просив застосування наслідки пропуску позивачем стоків звернення до суду. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково в зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 21.05.2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, що підтверджено копією Свідоцтва про одруження від 21.05.2004 року серії [NUMBER] - а.с.16 13.10.2011 року відповідачка [PERSON] уклала з Іпотечним центром в м.Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» договір №390 про обслуговування коштів для будівництва доступного житла - а.с. 18-25. Відповідно до п.п.2.1, 2.4, 2.8 зазначеного договору, предметом правочину є домовленність сторін щодо обслуговування коштів з метою фінансування будівництва доступного житла за державної підтримки та отримання у власність квартири [ADDRESS] , державна підтримка надається у розмірі 113 426 грн., частка грошових коштів [PERSON] , необхідних для будівництва доступного житла за державної підтримки становила - 307 722 грн. [PERSON] внесла грошові кошти у сукупному розмірі 307 722 грн. на виконання умов вищезазначеного договору на банківський рахунок, що підтверджено квитанціями - а.с.26-27. 31.10.2011 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №14676, на виконання умов цього договору покупець - [PERSON] зобов`язана була сплатити за купівлю майнових прав на квартиру [ADDRESS] - 421 147 грн.- а.с.28-33. Згідно д п.10.1 вказаного договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 року [PERSON] посвідчила, що грошові кошти, що передаються у якості сплати за майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю подружжя, тобто її з позивачем [PERSON] , який окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 31.10.2011 року, надав згоду на придбання майнових прав на квартиру. 25.07.2013 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарське обєднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та [PERSON] , а також [PERSON] було підписано Протокол погодження вартості майнових прав згідно пункту 6.4. Договору купівлі-продажу майнових прав не нерухоме майно від 31.10.2011 року, відповідно до якого сторони визначили вартість одного квадратного метру квартири [ADDRESS] . 29.07.2013 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарське обєднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та [PERSON] , а також [PERSON] було підписано Акт №189 реалізації майнових прав на квартиру шляхом прийому передачі квартири згідно Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 року, відповідно до якого [PERSON] , а також [PERSON] заявили про необхідність реалізації майнових прав, що випливають з Договору купівлі-продажу майнових прав №б/н від 31.10.2011 року, та приймають, а ТОВ «Територіальне міжгосподарське обєднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» визнає їх та на реалізацію вказаних прав передає покупцям квартиру [ADDRESS] у спільну часткову власність у рівних частках. На виконання зазначеного між сторонами 29.07.2013 року підписано Акт - підтвердження прийому-передачі квартири. 26.09.2013 року на підставі вищезазначених документів відповідачам [PERSON] , а також [PERSON] видані Свідоцтва про право власності на зазначену квартиру по Ѕ частки, а також зареєстровано за ними право власності на ці частки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 10.07.2014 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N14-325цс18). Відповідно до частини першої ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Виходячи з зазначених норм права, а також проаналізувавши зміст укладеного 31.10.2011 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та [PERSON] договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, суд приходить до висновку про порушення права позивача. При цьому суд звертає увагу, що відповідачкою [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на гроші, які були використані на придбання спірної квартири. Так само, відповідачами [PERSON] та ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» не надано обгрунтованого роз`яснення того, чому Протокол погодження вартості майнових прав від 31.10.2011року, Акт №189 реалізації майнових прав на квартиру від 29.7.2013 року, Акт підтвердження прийому-передачі квартири від 29.07.2013 року, що були укладені на виконання Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 року, були підписані особою, яка не зазначена як сторона у даному договорі. Виходячи з зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання Протоколу погодження вартості майнових прав від 25.07.2013 року, підписаний між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в частині участі [PERSON] як покупця, визнання Акту №189 реалізації майнових прав на квартиру від 29.07.2013 року, підписаного між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в частині участі [PERSON] як покупця, визнання Акт-підтвердження прийому-передачі квартири від 29.07.2013 року, підписаний між ТОВ «Територіальне міжгосподарське об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» недійсними підлягають задоволенню. Також підлягає задоволенню вимога позивача про скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім`я [PERSON] на Ѕ частини, яке було видано реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві [PERSON] після здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Позивачем також заявлено вимоги про визнання майнових прав на ј частину спірної квартири, яка була передана у власність [PERSON] , а також про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на Ѕ частину спірної квартири за [PERSON] . Відносно даних вимог суд зазначає наступне. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Станом на день подання позову, право власності на спірну квартиру вже зареєстровано за відповідачами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже суд вважає, що вимога позивача про визнання права на майнові права на ј частину квартири, яка була передана у власність відповідачу [PERSON] не є ефективним способом захисту та не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд звертає увагу не наступне. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ст.3 Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. (ст.11 Закону). Згідно з ст.12 Закону державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відповідно до ст.18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. В силу положень ч.1 ст.24 Закону державний реєстратор відмовляє у здійсненні державної реєстрації у разі наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно; Згідно з нормами ст.26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на [PERSON] не є належним способом захисту, а отже така вимога також не підлягає задоволенню.

Outcome: partial