Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до свого чоловіка [PERSON], який в процесі розгляду справи уточнила,про поділ спільного майна подружжя та просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю, поділити зазначену квартиру визнавши за позивачкою право власності на ? її частину, окрім того згідно заяви про збільшення позовних вимог визнати гаражний бокс [ADDRESS] спільною сумісною власністю, поділити зазначений гараж визнавши за позивачкою право власності на ? його частину. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 26.07.1981 між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. На час звернення до суду шлюб не розірваний. За час шлюбу, сторонами була придбана у власність двокімнатна квартира [ADDRESS], за наступних обставин: відповідач, у 1991 р. став членом житлового кооперативу «Олімпієць-3», за спільні кошти з позивачем здійснив виплату вартості квартири в сумі 6387,67 руб., після чого на підставі рішення № 143/14 від 15.12.2009 р. Фрунзенської районної у м. Харкові ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно б/н від 03.02.2010 р. на ім'я відповідача. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «Харківське МіськБТІ». В якості правового обґрунтування зазначає, що оскільки спірна квартира була придбана за час шлюбу вона є об'єктом спільної сумісної власності, у зв'язку з чим підлягає поділу. Окрім того, посилаючись на норми ЗУ «Про кооперацію», вказує, що виплата пайових внесків членом житлово-будівельного кооперативу прирівнюється до купівлі-продажу майна, у зв'язку з чим спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі. Щодо гаражного боксу [ADDRESS] позивач посилається на довідку автогаражного кооперативу, згідно якої відповідач придбав за час шлюбу спірний гараж у власність на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2003 р., у зв'язку з чим спірний гараж також підлягає поділу як спільне майно подружжя. Також позивачка зазначила, що відповідач порушує її права на володіння та користування спільним майном, а саме: відповідач періодично не впускає позивача в квартиру, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, спричиняє тілесні ушкодження. В судовому засідання представник позивача адвокат Головко І.В., що діє на підставі угоди про надання правової допомоги, пояснив обставини викладені в позові, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. У відповідності до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки єдень проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлені належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав: Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, та підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданого 26.07.1981 року Палацом одруження м. Харкова [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], яка після шлюбу взяла прізвище чоловіка - [PERSON]. На час звернення до суду шлюб не розірваний. Судом було вивчено право установчі документи на двокімнатну квартиру [ADDRESS], з яких вбачається, що відповідач, у 1991 р. став членом житлового кооперативу «Олімпієць-3», здійснив виплату вартості квартири в сумі 6387,67 руб., останній взнос було внесено 20.12.1991 року. Згідно абз.2 ст.19-1 ЗУ «Про кооперацію», у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Таким чином, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними в рівних частках. Відповідно до ч. 3 ст.384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 18 вересня 1987 року „ Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" ( зі змінами і доповненнями) згідно із ст.. 15 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення вказаних правовідносин) член ЖБК, який повністю вніс свій пайових внесок на квартиру, надану йому у користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Рішенням Виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 15.12.2009 р. № 143/14 «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] на ім.*я гр.. [PERSON].», затверджено оформити свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] на ім.*я гр.. [PERSON]. Також вирішено видати [PERSON] свідоцтво по право власності на вищевказану квартиру, оформлене на його ім*я. Право власності на квартиру було зареєстровано КП «Харківське МіськБТІ», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.03.2010 р. № [NUMBER] (а.с.7 зворот). Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами ч. 3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. У разі поділу спільного сумісного майна подружжя за ст.70 СК України, частки кожного є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст. 69, 70, 71 ч. 5 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Таким чином судом встановлено, що квартира була придбана в період шлюбу та є спільною власністю подружжя, тому суд визнає квартиру № [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину зазначеної квартири. Стосовно вимог поділу гаражного боксу суд зазначає наступне. Згідно довідки №13 від 25.07.2017 р. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 4-2940 від 15.07.2013 року (а.с. 48). Нормами ч.2 ст. 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації права власності на гаражний бокс за відповідачем як об'єкта нерухомого майна, а довідка автогаражного кооперативу не може бути належним доказом підтвердження зазначених фактів, суд відмовляє позивачу в задоволенні цієї частини позовних вимог. Нормами статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а одним із способів судового захисту встановленого статтею 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial