Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Свої вимоги мотивуює тим, що 05 липня 2016 року о 08 годині 20 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER] по автодорозі 84 км+350 Одеса-Рені, не обравши безпечну швидкість руху та дистанцію, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], що рухався попереду під його керуванням, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження. Постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року [PERSON] визнано винним у скоєнні зазначеної дтп та накладено адміністративне стягнення. Після дтп позивач звернувся до лікарні, де його направили на додаткові дослідження та діагностували струс головного мозку та тілесні ушкодження. Аналізи, дослідження та лікування коштували йому 3244 гривні. Крім того, на даний час йому потрібна повторна операція на нозі, так як в результаті дтп нога, на якій була операція раніше зазнала ушкоджень. У звязку з лікуванням позивач втратив роботу та не може досі працевлаштуватись. Крім того неправомірними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилась в: моральних переживаннях, відсутності можливості забезпечувати свою сімю, впродовж деякого часу, він був позбавлений можливості використовувати свій автомобіль, який знаходився в ремонті, тому були порушені його нормальні життєві зв'язки із-за неможливості продовжувати нормальний активний спосіб життя. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 3244 гривні, моральну шкоду в розмірі 50000 гривень та судовий збір. Позивач в судове засідання не зявився, надав на розгляд суду заяву про підтримання своїх позовних вимог та просив розглянути справу за його відсутності. Заперечень щодо постановлення по справі заочного рішення не надав (а.с.52). Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти з повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень. Однак на адресу суду повернулись поштові конверти з відміткою по данному адресу не проживает (а.с.35,47,51). Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка надсилається особі за адресою її місця проживання, перебування або реєстрації, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З довідки з Тарутинського районного сектору ГУДМС України в Одеській області вбачається, що [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим за адресою : будинок №56, вулиця Світла (Радянська), село Весела Долина, Тарутинський район, Одеська область (а.с. 31). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок по кримінальній справі, або постанова суду по справі про адміністративне правопорушення, які вступили в законну силу, обов'язкові для суду, який розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій осіб, стосовно якого винесені вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії і чи скоєні вони даною особою. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №154907, 05 липня 2016 року о 08 годині 20 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER] по автодорозі 84 км+350 Одеса-Рені, не обравши безпечну швидкість руху та дистанцію, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], що рухався попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження (а.с. 53). Відповідно до додатку до протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №154907 «схема наслідків дорожньо-транспортної пригоди» позивач [PERSON] керував автомобілем [NUMBER] (а.с.54-55), що також підтверджується його поясненнями (а.с.56). Постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке мало місце 05 липня 2016 року та накладено адміністративне стягнення (а.с.11-12). Матеріалами справи знайшло підтвердження належними та допустимими доказами факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання. Відповідно до ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв"язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1187 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Так, частина 1 статті 1187 ЦК України регламенту, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частина 2 статті 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судом цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. З роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2Правил дорожнього руху України). Внаслідок скоєної дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] отримав ушкодження, які потребували лікарського втручання, а саме : струс головного мозку та забої м'яких тканин шиї, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.15-24). Тож, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась у звязку з порушенням відповідачем [PERSON] п.п. 12.1, 13.1 ПДР під час керування ним на законних підставах джерелом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем [NUMBER], зазначені дії відповідача визнані неправомірними та між цими діями і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, - приходжу до висновку, що саме відповідач [PERSON] є особою, яка заподіяла шкоду та має її відшкодувати. Що стосується розміру заподіяної матеріальної шкоди, то суд приймає в якості доказу розміру спричиненої шкоди копії товарних чеків, які містяться в матеріалах справи (а.с.25,26). У зв'язку із зазначеним відшкодуванню підлягає матеріальна шкода в розмірі 3244 гривні. Розглядаючи позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 гривень, приходжу до наступного. Абзац 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" регламентує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача [PERSON] в зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою йому була спричинена моральна шкода, а саме: погіршився стан його здоров'я, через постійні переживання; з'явився постійний головний біль; впродовж деякого часу, він був позбавлений можливості використовувати свій автомобіль, який знаходився в ремонті, тому були порушені його нормальні життєві зв'язки із-за неможливості продовжувати нормальний активний спосіб життя; він втратив роботу та не може досі працевлаштуватись, у звязку з чим позбавлений можливості утримувати свою сімю. Дослідивши матеріали справи, враховуючи ступінь перенесених позивачем [PERSON] моральних страждань, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди на суму в 50 000 гривен необґрунтовано завищеною. Тож, з урахуванням розумності та достатності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень, а в решті позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Крім того, вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь сплачені ним судові витрати підлягає задоволенню частково у звязку з наступним. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 36 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року розяснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову, застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VІ). Однією з умов здійснення такої компенсації є документальне підтвердження того, що сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, дійсно понесла ці витрати. Згідно оригіналу квітанції №1452 від 07 листопада 2016 року вбачається, що позивач сплатив судовий збір в розмірі 551 гривня 21 копійка (а.с.1), тобто мінімальний розмір судового збору згідно п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Так як, позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 3244 гривні та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 132 гривні 44 копійки. На підставі викладеного ч. 1, 2 ст. 22, ч. 4 ст. 61, ч. 3. Ст. 386, ч. 1 ст. 1166, ч. 2 ст. 1187 ЦК України,

Outcome: partial