Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Заявник - представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі - ТОККПНЛ) Шевчук Т.І. звернулася до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог посилається на те, що є достатні підстави для госпіталізації, передбачені законом. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Шевчук Т.І. заяву підтримала і пояснила, що [PERSON] хворіє психічним захворюванням, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби, кожного року йому потрібно пройти курс лікування після якого його стан покращується. Прокурор заяву про госпіталізацію у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди підтримала, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] пояснив, що не вважає себе хворим, однак поклався на думку лікарів з приводу необхідності його госпіталізації. Законний представник [PERSON] заяву підтримала, пояснила, що зараз погіршився стан здоров`я її батька, тому йому потрібно пройти курс лікування. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Громадянин [PERSON] , 1950 року народження, поступив на стаціонарне обстеження та лікування КНП "ТОКПЛ`ТОР 23.12.2019р. о 11год. 10хв. по направленню АПВ з приводу - діагноз: Судинна деменція із параноїдними включеннями. Із анамнестичних відомостей встановлено, що пацієнт страждає психічним захворюванням впродовж останніх 15-ти років, коли вперше змінився в психічному стані - став неспокійним, дратівливим, конфліктним в стосунках із рідними, сусідами, заявляв, що в нього крадуть речі, що в нього хтось забирає пенсію; звертався в різні установи, інстанції зі скаргами з цього приводу. В останні роки в зв`язку із значним погіршенням пам`яті не усвідомлює, не віддає відчиту своїм діям та вчинкам, постійно щось шукає вдома, намагається кудись іти, пропадає з дому на деякий час. Стаціонарно неодноразово лікувався в умовах КНП "ТОКПЛ`ТОР, встановлена II група інвалідності по даному захворюванню довічно. Остання госпіталізація в умовах КНП "ТОКШГТОР з 20.12.2018р. 18.01.2019р. Поступив повторно на обстеження та лікування в зв`язку із погіршенням психічного стану - в останні тижні вдома не спокійний, суєтливий, щось постійно шукає, намагається кудись іти, пропадає з дому, заявляє, що в нього пропадають його особисті речі. Звинувачує рідних в тому, що вони його обкрадають, спалили документи, стверджує, що його дочка і зять то чужі і незнайомі йому люди. Потребує постійного нагляду і контролю зі сторони рідних, не може залишатися один вдома. Згідно рішення суду з 2014 року являється недієздатним, опікуном призначено його доньку [PERSON] . [PERSON] був оглянутий комісією лікарів та за наслідками огляду Комісія прийшла до висновку, що він потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки згідно рішення суду визнаний недієздатним та відповідно до його психічного стану, та оскільки пацієнт страждає на тяжкий психічний розлад, внаслідок чого не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров`я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Наданими суду пояснення лікаря-психіатра, письмовими доказами суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про те, що [PERSON] хворіє важким психічним захворюванням, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби, суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок психічного стану у разі, якщо його не буде надана психіатрична допомога. Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід помістити [PERSON] без його усвідомленої згоди на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved