Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В Малиновський районний суд м. Одеси з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом звернулась [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог вона зазначила, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON] їді Ізрайлівни та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. Після смерті батьків позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено через невизначеність часток, що належали померлим у спільній сумісній власності. Позивачка була вимушена звернутися до суду та просила встановити, що на момент смерті [PERSON] розмір часток співвласників [PERSON], [PERSON] та позивачці у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] був рівними по 1/3 частині за кожним із співвласників, встановити факт родинних відносин між нею та Бельською їдою Ізрайлівною та визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 19.12.2007 року, на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 14.07.2009 року (а.с.1). Позивачка у судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні 08 грудня 1993 року Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради було видано Свідоцтва про право власності на житло №3-2336, згідно якого [PERSON], [PERSON] їді Ізрайлівни та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.11). 19.12.2007 року [PERSON] їда Ізрайлівна померла, про що в Книзі реєстрації смертей 19.12.2007 року було зроблено відповідний актовий запис за №11186, та Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції було видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №125662 (а.с.8). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частину квартири [ADDRESS]. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 г судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" частка учл.:-:;::- _ спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майні, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісно: власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, на момент смерті [PERSON] розмір часток співвласників [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] був рівними по 1/3 частині за кожним із співвласників. Тобто після смерті мати позивачці - [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були її донька - [PERSON] та її чоловік - [PERSON], які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте свідоцтва про право власності не отримували (а.с.19). З врахуванням наведеного суд вважає, що вони успадкували по 1/6 частини спірної квартири кожний. 14.07.2009 року [PERSON] помер, про що в Книзі реєстрації смертей 14.07.2009 року було зроблено відповідний актовий запис за №3826, та Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №191481 (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому, згідно Свідоцтва про право власності на житло №3-2336, 1/3 частку квартири [ADDRESS] та на 1/6 частку, яку він успадкував після смерті [PERSON]. Як вбачається з відповіді нотаріальної контори позивачка у встановлений законом строк звернувся до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.12), але в зв'язку з невизначеність часток у спільній сумісній власності, вона не змогла оформити свідоцтво на спадщину. Таким чином, виходячи з положень та сенсу ст. 392 ЦК України спір підлягає розгляду в судовому порядку. Задовольняючи позовну вимогу про становлення факту суд виходить з того, що розбіжність в написанні прізвищ спадкодавця «[PERSON] їда Ізрайлівна» та спадкоємця «Бєльська Лариса Миронівна» є помилкою при перекладі українською. Так, про наявності родинних відносин свідчить наступне: між [PERSON] (російською «Бельский») [PERSON] та Бельською (російською «Бельскою») їдою Ізрайлівною був укладений шлюб 04.01.1953 року, про що був зроблений відповідний актовий запис №13 (а.с. 10). В шлюбі у них народилася дочка - позивачка по справі - [PERSON] (російською «Бельская») [PERSON], 04.03.1954р.н., про що був складений відповідний актовий запис за №414 (а.с. 9). На думку суду, документи, надані заявником для доказу встановлення юридичного факту, є достатніми для підтвердження цього факту, а різниця в написанні прізвища в різних документах суд вважає технічними помилками при перекладі, тому суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні відповідної заявленої вимоги. Встановлення юридичного факту має юридичне значення для задоволення позову. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved