Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яка діє в своїй інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вище вказаній квартирі з 2010 року та не проживають з 30 листопада 2017 року. Особисті речі відповідачів у зазначеній квартирі відсутні, відповідачі не мають домовленостей з позивачем про проживання в квартирі позивача. Витрат по утриманню квартири відповідачі не несуть та реєстрація сторонніх осіб у квартирі позивача порушують його права як власника нерухомого майна у зв`язку з сим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. В своєму листі просили суд справу розглядати за відсутність представника та прийняти рішення з урахування найкращих інтересів дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Протокольною ухвалою від 01 липня 2021 року прийнято заяву про уточнення позовних вимог. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові в ній докази, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, позивач [PERSON] з 23 липня 2020 року є власником квартири [ADDRESS] . Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] за зазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] є невісткою позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26 вересня 2009 року. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, [PERSON] та [PERSON] з 12 жовтня 2010 року зареєстровані у вище вказаній квартирі. З листа Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] 30 листопада 1017 року виїхала в напрямку Київ-Франкфурт та даних щодо її повернення матеріали справи не містять. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 25.03.1999 року у справі „Ятрідіс проти Греції" (заява № 31107/96) зазначив, що володіння майном повинно бути законним. У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. У розділі Х Декларації про державний суверенітет України, прийнятої Верховною Радою Української РСР 16 липня 1990 року № 55-ХІІ, Українська РСР визнає перевагу загальнолюдських цінностей над класовими, пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції прав людини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення, вона повинна мати право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитина повинна мати право на належне харчування, житло, розвиток і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 1 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобов`язання додержувати поваги до прав людини високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Позивач звертаючись до суду з позовом просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Однак суд вважає, що позивачем обраний не належний спосіб захисту порушених прав з огляду на наступне. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71,72,116,156 ЖК УРСР; 405ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вимога про усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації вказаних осіб не містить належного способу захисту прав власника нерухомо майна, а фактично зняття з реєстраційного обліку є результатом виконання рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Таким чином, суд з урахування позиції Великої Палати Верховного Суду вважає за доцільне застосувати норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини та задовольнити позов шляхом усунення перешкод [PERSON] в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved