Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач 15 листопада 2016 року звернулась до суду з позовом до Спілки громадян-співвласників майнових паїв «Грабівська», с. Грабове Кодимського району Одеської області, в якому просила визнати дійсним укладений з відповідачем правочин купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого в с. Грабове Кодимського району Одеської області, та визнати за нею право приватної власності на це нерухоме майно. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначила таке. 22 січня 2016 року між нею та Спілкою громадян-співвласників майнових паїв «Грабівська», с. Грабове Кодимського району Одеської області було досягнуто домовленості про купівлю-продаж нежитлового приміщення будівлю молочного блоку, вартістю 25000 грн., в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області. [PERSON] є членом СТОВ «Грабівське» с. Грабове Кодимського району Одеської області, на засіданні комісії по розпаюванню майна якого 22 січня 2016 року передали їй у власність приміщення будівлі молочного блоку, вартістю 25000 грн., в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області. За наслідком укладеного правочину між нею та відповідачем 17 лютого 2016 року був складений акт приймання-передачі вказаного нерухомого майна. Зазначила також, що фактично між нею та відповідачем був укладений правочин купівлі-продажу спірного нерухомого майна, за умовами якого спірне майно перейшло у її власність. Втім, протягом тривалого часу нотаріально посвідчити вказаний правочин вона не може, позаяк відсутні правовстановлюючі документи на спірне майно. Просить визнати дійсним укладений правочин купівлі продажу між Спілкою громадян-співвласників майнових паїв «Грабівська», с. Грабове Кодимського району Одеської області та нею приміщення будівлі молочного блоку, вартістю 25000 грн., в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області між та визнати за нею право власності на це майно. В судове засідання позивач не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Спілки громадян-співвласників майнових паїв «Грабівська», с. Грабове Кодимського району Одеської області, в судове засідання не з»явився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, у звязку з цим вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі позивача. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача та надані письмові докази, суд, враховуючи те, що вимоги позивача не суперечать вимогам закону та не порушують законних прав і охоронюваних інтересів сторін і інших осіб, у відповідності з вимогами ч.4 ст.174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків, окрім іншого, є договори та правочини, а також інші юридичні факти (п.п.1,4 ч.2 ст.11 ЦК). Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" роз'яснив, що встановлюючи позовні вимоги, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача з'ясовується предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. При цьому, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З позовної заяви позивача вбачається, що рішенням комісії по розпаюванню майна СТОВ «Грабівське» с. Грабове Кодимського району Одеської області, оформленим протоколом №б/н від 22 січня 2016 року, позивачеві було передане (виділено) приміщення будівлі молочного блоку, вартістю 25000 грн., в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області. Відповідно до ст.ст.7-9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» №2114-XII від 14 лютого 1992 року, до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. На виконання Указу Президента України від 29 січня 2001 року №62 "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки" та постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору», наказом Міністерства аграрної політики України №62 від 14 березня 2001 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2001 року за №305/5496, був затверджений «Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», пунктами 8 та 9 якого було передбачено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно в натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новоствореною юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай в натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Пунктами 12, 13, 15, 16 цього Порядку передбачено, що питання про виділення конкретного майна в натурі окремим співвласникам (групам співвласників) вирішується виключно рішенням зборів співвласників. Відповідно до п.п.4.1-4.3 «Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств», затверджених Наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року №315, співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає зборам співвласників відповідну заяву. Частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі у розмірі, еквівалентному вартості частки, визначеної договором про порядок володіння та користування майном. Якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який бажає отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення вказаних правочинів виникли відповідні цивільні права та обовязки. Так, відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вимога про письмову форму та нотаріальне посвідчення є обовязковою і для договору про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна (ст.356, ч.3 ст.364 ЦК України) Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що 17 лютого 2016 року комісія по розпаюванню майна СТОВ «Грабівське», с. Грабове Кодимського району Одеської області (згідно рішення від 22 січня 2016 року) передала у власність позивача спірне нерухоме майно, яке розташоване в с. Грабове Кодимського району Одеської області (акт прийому передачі), за яке позивач сплатила обумовлену грошову суму. Фактично між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна. Сторони погодили всі істотні умови купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зокрема, були погоджені: сам факт купівлі-продажу нерухомого майна, визначена його ціна, порядок його передачі. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ такої категорії суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення договір може бути визнано дійсним з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, фактичним власником спірного майна є комісія по розпаюванню майна СТОВ «Грабіське» Кодимського району Одеської області. Частиною другою статті 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом установлено, що сторони правочину (продавець і покупець) досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, здійснили його передачу покупцеві, який прийняв його у своє володіння, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами правочин є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають в момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення немає, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved