Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом та просить стягнути з [PERSON] на користь Департаменту патрульної поліції компенсацію заподіяного працівником збитку в розмірі 69628,22 грн., посилаючись на те, що відповідач перебував у трудових відносинах з Управлінням патрульної поліції у м.Луцьку Департаменту патрульної поліції займаючи посаду інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області, яке є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції. 11 грудня 2016 року близько 21 год. 25 хв. по вул.Клима Савури в м.Луцьку сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] під керуванням інспектора [PERSON] .. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] отримав тілесні ушкодження. По даному факту 12.12.2016 року було відкрито кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016030000000302. За результатами розгляду справи Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 14.03.2019 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням із потерпілим. Разом з тим, в результаті ДТП службовий автомобіль Департаменту патрульної поліції отримав механічні пошкодження. Зокрема, відповідно до висновку експертного дослідження від 23.09.2019 року №79 Волинського науково дослідного експертно криміналістичного центра вартість матеріального збитку складає 69628,22 грн.. Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку сплатити спричинені збитки, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В задоволенні позову просили відмовити, так як ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.03.2019 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст.46 КК України, в зв`язку з примиренням винного з потерпілим [PERSON] .. Разом з тим, як вбачається з даної ухвали відповідач виконував невідкладне службове завдання, що підтверджується також висновком службового розслідування від 30.12.2016 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.12.2016 року в м.Луцьку за участю службового автомобіля «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] . Даним висновком, службове розслідування відносно [PERSON] припинено, оскільки в діях останнього не було виявлено ознак дисциплінарного проступку. Крім того, висновок експертного дослідження, на який посилається позивач як на основний доказ про стягнення з [PERSON] майнової шкоди в розмірі 69629,22 грн. є недостовірним та недопустимим доказом, оскільки такий висновок проведений зі значними порушеннями та через два роки після ДТП. Разом з тим, в задоволенні позову просили відмовити в зв`язку з закінченням строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] з 13.12.2015 року по 19.02.2018 року проходив службу в Управлінні патрульної поліції у м.Луцьку Департаменту патрульної поліції займаючи посаду інспектора роти №1 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області, яке є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції. 11 грудня 2016 року близько 21 год. 25 хв. по вул.Клима Савури в м.Луцьку сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , знаходиться у власності Департаменту патрульної поліції, під керуванням інспектора [PERSON] .. Внаслідок ДТП автомобіль марки «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень, а пасажир - тілесні ушкодження. По даному факту 12.12.2016 року було відкрито кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016030000000302. За результатами розгляду справи Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 14.03.2019 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням із потерпілим. Відповідно до висновку експертного дослідження від 23.09.2019 року №79 Волинського науково дослідного експертно криміналістичного центра вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] , внаслідок його пошкоджень при ДТП від 11.12.2016 року складає 69628,22 грн.. Відповідно до ч.2 ст.131 Кодексом законів про працю України, працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоди. [PERSON] у супереч покладених на нього посадових обов`язків у трудових правовідносинах, не зберіг ввірений йому службовий автомобіль «Toyota Prius» р.н.з [NUMBER] та у добровільному порядку не компенсував збитки, в наслідок чого пряма дійсна шкода, що була завдана діями інспектора і склала 69628,22 грн.. Відповідно до абз.2 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівникам», під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, що визначено вимогами ч.1 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до ст.ст.1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України). Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2.Правил дорожнього руху України), що роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Також, згідно з вимогами ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За роз`ясненням, п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідно до вимог ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Слід зауважити, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої винесено ухвалу суду у справі про кримінальне правопорушення, це судове рішення є обов`язковим для суду в частині з`ясування питань чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи даний позов, який випливає зі справи про кримінальне правопорушення, суд не вправі перевіряти обставини ДТП, обговорювати вину особи і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до ДТП, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування. У відповідності з ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що вина відповідача у заподіянні позивачеві матеріальної шкоди підтверджена письмовими доказами, копії яких є в матеріалах справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог та їх задоволення. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Посилання відповідача та його представника про застосування до вирішення спору позовної давності, суд до уваги не приймає, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 11.12.2016 року, а позовна заява позивачем до суду була відправлена поштовим зв`язком 11.12.2019 року (а.с.157), тобто в межах строку позовної давності. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 1921 грн. сплачених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved