Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № 420/321-ФО1 від 07.07.2008 року, банк зобов"язався надати позичальнику на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, та цільового характеру використання, кредит у сумі 10324,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 06.07.2013 року на умовах, визначених договором, а позичальник зобов"язався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Позивач повністю виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором був укладений договір поруки № 420/321-ФО1 від 07.07.2008 року з відповідачем [PERSON]. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 18.12.2015 року має заборгованість в розмірі 361040,02 грн., у зв»язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.\~ Представник позивача в судове засідання не зявився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених в ньому підстав. В частині заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, просив відмовити, оскільки позов подано в межах строку позовної давності та всі суми підлягають стягненню з відповідачів солідарно. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача. Представник відповідачів в судовому засіданні позов визнав частково. Зазначив, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 07.07.2008 року було укладено кредитний договір, а між позивачем та відповідачем [PERSON] 07.07.2008 року договір поруки. Відповідно до кредитного договору кінцевим терміном повернення основної заборгованості було встановлено 06.07.2013 року та погашення кредиту мало відбуватись встановленими частинами відповідно до графіку. Відповідно до розрахунку банку, останнє погашення відбулось 05.08.2010 року, а тому з 06.08.2010 року розпочався перебіг строку позовної давності та банк з цієї дати знав про своє порушене право. Разом з тим, з позовом звернувся до суду лише в травні 2016 року. Просив суд застосувати трирічний строк та однорічний строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасне повернення відсотків. В частині заборгованості за кредитом визнав суму в розмірі 529, 50 доларів США, які еквівалентна сумі 4232,29 грн. та просив її стягнути лише з відповідача [PERSON], оскільки строки позовної давності для вимоги до поручителя [PERSON] також сплили та є необгрунтованими і безпідставними. Вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 07.07.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 420/321-ФО1 (а.с.12-14). За вищевказаним кредитним договором кредитор надає позичальникові на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 10324,00 доларів США зі сплатою 13,50 % річних з поверненням кредиту відповідно до графіку (а.с. 12). Відповідно до п. 2.4. Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в валюті кредиту в останній робочий день поточного місяця ( без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця), а також в кінцевий термін повернення заборгованості, визначений кредитним договором. Згідно із п.3.3.9 договору, позичальник зобов"язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору. Відповідно до cт. 4 кредитного договору, у разі прострочення позичальником термінів сплати процентів, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення. У разі порушення позичальником вимог, визначених п.п. 3.3.2. - 3.3.17. цього договору, позичальник також зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок. У разі порушення позичальником вимог, визначених п.п. 3.3.3. цього договору, позичальник також зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 (одного) відсотку від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~\~\~\~ За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). \~\~\~\~ Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. \~\~\~\~ Відповідно до ст. 625 ЦК Україн,и боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~\~\~\~ За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. ПАТ Укрсоцбанк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому\~ договором. Відповідач порушив умови договору та станом на 18.12.2015 року має заборгованість за кредитом 361040 грн. 02 коп. (за курсом НБУ станом на 18.02.2015 року), яка складається з наступного: 145385,89 грн. - заборгованість за кредитом;\~ 107251,07 грн. - заборгованість за відсотками; 73783,34 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту;\~ 34619,72 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків, що підтверджується розрахунком (а.с. 8-10). 07 липня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений Договір поруки № 420/321-ФО1, відповідно до умов якого Поручитель зобов"язується перед кредитором у повному обсязі відповідати за виконання позичальником зобов"язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором № 420/321-ФО1 від 07.07.2008 року (а.с.23-24). Згідно із ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. \~\~\~\~ Згідно із ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. \~\~\~\~ Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ В ході розгляду справи представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки банк про своє порушене право знав 05.08.2010 року (дата останнього платежу), однак, з позовом звернувся лише в травні 2016 року, що є підставою для відмови в задоволенні позову. З аналізу зазначених вище норм закону вбачається, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Разом з тим, законом визначено різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно із пунктом 3.2.3. кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.2.3.1, 3.2.3.6 цього договору, відповідно до п. 3.3.8. протягом 30 календарних днів, з дати одержання повідомлення кредитора, позичальник зобовязаний повернути в повному обсязі кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (а.с.13). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів. Судом встановлено, що позивачем було направлено повідомлення в якому зазначено, що в зв'язку з порушенням умов договору у відповідача виникла заборгованість і остання має бути повернена. Згідно з умовами договору позивач наполягав на поверненні простроченої заборгованості по кредиту, по процентам, а також відповідні пені і штрафних санкцій до 10.12.2010 року. В разі невиконання вимог, стягнення буде звернено на заставне майно, а справу передано до судових органів (а.с. 103-104). Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 10.12.2010 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак, банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 19.05.2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Суд враховує те, що в зв'язку з неналежним виконання умов договору, змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 3.3.8. договору), та банк мав право з 10.12.2010 року і протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак, позовну заяву подав до суду лише у травні 2016 року. Поновити строк в ході розгляду справи, як пропущений із поважних причин, позивач не просив, а навпаки просив в задоволенні заяви відповідачів про застосування строку позовної давності відмовити, а позов задовольнити повністю, вважаючи, що з позовом останній звернувся вчасно. Після зміни строку виконання зобов'язання на 10.12.2010 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 3.3.8. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 10.12.2010 року не підлягали виконанню. Викладену правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02 грудня 2015 року (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15), яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для судів. Згідно із ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Зважаючи на викладене, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку строк виконання основного зобов'язання було змінено на 10.12.2010 р., та саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, а тому посилання позивача про початок перебігу позовної давності з 06.07.2013 року, тобто з дати закінчення дії кредитного договору, - не грунтується на вимогах закону. Враховуючи те, що судом встановлено пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, а представником відповідачів заявлено про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. На підставі ст.ст. 261, 266, 526, 527, 530, 554, 610, 611, 1049, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed