Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 64606.66 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 16.05.2012 року, а також понесених судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.05.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 6800.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір і, відповідно, згоден на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг. Проте, свої зобов»язання відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 31.08.2017 року, утворилась заборгованість в розмірі 64606.66 грн., яка складається із 6396.82 грн. - заборгованості за кредитом; 51457.47 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 3199.67 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500.00 грн. - штрафу (фіксованої частини); 3052.70 грн. - штрафу (процентної складової), яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Вказана позовна заява надійшла до суду до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», однак, згідно з п.9 Прикінцевих і перехідних положень ЦПК України, з урахуванням змін, внесених вищевказаним Законом України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито (порушено) до набрання чинності цим Законом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Законом, то ж дана позовна заява розглянута згідно з нормами цивільного процесуального законодавства діючими на даний час. Представник позивача в судове засідання на неодноразові виклики не з»явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити і ухвалити рішення за наявними у справі доказами (а.с.39). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строків звернення до суду, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідач вніс на рахунок банку 24.06.2014 року, а позов поданий до суду в жовтні 2017 року; що стосується автоматичного списання банком коштів з рахунку позивача протягом 2015 року, то [PERSON] про це не було відомо, він згоди та відповідних розпоряджень на таке списання не давав; до того ж він ставить під сумнів розрахунок боргу, наданий позивачем в підтвердження позовних вимог, однак власного розрахунку суду не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 16.05.2012 року позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 6800.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана відповідачем заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування банківською карткою та Тарифами банку складає між [PERSON] та банком договір і згода на це засвідчена підписом відповідача в анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в «Приватбанку» (а.с.5). Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною договору, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед позивачем погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту та комісії (а.с.25 зворотній бік). Згідно з п.1.1.7.14 Умов і правил надання банківських послуг, відповідач зобов»язаний сплачувати комісію та інші платежі, встановлені банком за банківське обслуговування клієнта, згідно з тарифами (а.с.18). У відповідності до положень п.1.1.5.20 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань передбачених договором більше, ніж на 30 днів, клієнт зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500.00 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (а.с.16 зворотній бік). Згідно з п.1.1.5.25 Умов і правил надання банківських послуг, за несвоєчасну оплату послуг, клієнт вносить банку по кожному випадку порушення пеню у розмірі 0.1% від суми заборгованості, але не вище подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який платиться пеня, за кожний день прострочення (а.с.17). В силу статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст.257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України). Так, відповідно до ст.ст.257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. У відповідності до п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки строк дії карток, виданих на ім»я [PERSON] згідно з кредитним договором від 16.05.2012 року , закінчився у березні та травні 2016 року, тому банк, звернувшись з позовом до суду у жовтні 2017 року не пропустив строк звернення до суду щодо стягнення заборгованості по кредиту в сумі 6396.82 грн., а відтак підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності в цій частині суд не вбачає. Щодо визначення розміру заборгованості по відсотках, то суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до чергових платежів, за наявності заяви про його застосування, та стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості по відсотках в розмірі 50721.71 грн. за період з 31.09.2014 року по 31.08.2017 року. Разом з тим, звертаючись до суду ПАТ КБ „Приватбанк" в позовній заяві зазначав, що кредитна заборгованість [PERSON] перед банком складає 64606.66 грн., з них заборгованість за пенею та комісією становить 3199.67 грн. Вищевказані вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3199.67 грн. заборгованості за пенею та комісією, на думку суду, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. При вирішенні вимог заявленого позову у вказаній частині суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, згідно з якою цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Окрім того, положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України дають підставу дійти висновку, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, банк просив, також стягнути з відповідача штрафи - 500.00 грн. (фіксована частина), 3052.70 грн. (процентна складова), нарахування яких передбачено при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань передбачених договором більше, ніж на 30 днів, не надавши при цьому доказів нарахування штрафів в межах строків позовної давності, тому, за наявності заяви про застосування строків позовної давності, в задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення вищевказаних штрафів також слід відмовити в зв'язку з пропуском строків звернення до суду. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову і з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 57118.53 грн., в тому числі - 6396.82 грн. заборгованості за кредитом, 50721.71 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1414.40 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 257, 258, 526, 530, 610, 611, 1046, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial