Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

КС «Буковина» звернулась з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного Договору кредитної лінії за № 001/2552 від 16.04.2013 року та додаткової угоди № 09 відповідачу [PERSON] надано кредит у розмірі 250 000 гривень на строк до 16.04.2018 року на умовах щомісячної сплати процентів на користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 16.04.2013 року між КС та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок, розташований в [ADDRESS], Кіцманського району Чернівецької області, та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку площею 0,1223 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач [PERSON] порушив зобов`язання за кредитним договором і станом на 22.09.2014 року загальний розмір заборгованості становив 273 659,01 гривень, з яких: 250 000 гривень - сума кредиту, 16 816,70 гривень - заборгованість по відсоткам, 6 842,31 гривень - пеня. З підстав, передбачених ст. 33 Закону України «Про іпотеку», просив в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Вказує також, що в житловому будинку проживає також дружина відповідача - [PERSON] Посилаючись на те, що 20.08.2014 року відповідачам за № 182, № 183 направлялись письмову вимоги про порушення зобов'язання та звернення стягнення. Відповідно до ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України позивач просив виселити відповідачів з житлового будинку. Представник позивача Парасій Д.С. підтримав заявлені вимоги з наведених підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], представник відповідача [PERSON] заявлених вимог не визнали, просили у позові відмовити, оскільки звертались до Кредитної спілки із заявою про реструктуризацію боргу, Кредитний договір укладений з порушеннями, вимога про наявність боргу була у серпні 2014 року, а вимога про виселення у жовтні 2014 року. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між Кредитною спілкою «Буковина» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії за № 001/2552 від 16.04.2013 року, на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 170 000 гривень на строк до 16.04.2018 року на умовах щомісячної сплати процентів на користування кредитом. Згідно Додаткового договору № 09 від 04.08.2014 року позичальнику в рамках кредитної лінії, в порядку та на умовах, встановлених Договором кредитної лінії № 001/2552 від 16.04.2013 року, надано наступний транш в сумі 3000 гривень та визначено залишок кредиту станом на 04.08.2014 року у розмірі 250 000 гривень. Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 16.04.2013 року між КС «Буковина» та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок, загальною площею 94,00кв.м, житловою площею 31,70кв.м, а також: підвал, вхід у підвал (літ. Пд., Вх.), сарай (літ. Б), 1/2 колодязя (1/2К), огорожа (1-3), розташований в [ADDRESS], Кіцманського району Чернівецької області (п.6.1 Договору іпотеки), та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку площею 0,1223 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (п.6.2 Договору іпотеки). Станом на 22.09.2014 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становив 273 659,01 гривень, з яких: 250 000 гривень - сума кредиту, 16 816,70 гривень - заборгованість по відсоткам, 6 842,31 гривень - пеня. У відповідності до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. При порушені зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статті 610,611,612 ЦК України передбачають правові наслідки порушення зобов`язання. Як роз`яснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.9,10 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Відповідно до вимог ст. 1050, ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Як роз`яснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.29 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Відповідно до п. 23 цієї постанови при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки/застави можливе лише за умови встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, лише за цієї умови суд й має право звернути стягнення на предмет іпотеки/застави. Відповідно до положень статей 33, 35 Закону «Про іпотеку» № 898-IV, згідно з якими у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону № 898-IV. З матеріалів справи вбачається, що письмова вимога, передбачена ст. 35 Закону № 898-IV, була направлена відповідачам 20.08.2014 року. Статтею 39 Закону № 898-IV передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Частиною першою статті 40 цього ж Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону № 898-IV. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч.3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законами. Всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. Вимоги про добровільне звільнення житлового будинку направлені відповідачам 09.10.2014 року і отримані ними 13.10.2014 року. Отже, на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки виконані імперативно-диспозитивні приписи, встановлені ч. 2 ст. 40 Закону України «По іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців з житлового будинку, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в м. Чернівці, направлені за вказаною адресою повідомлення про виклик до суду повертались, оскільки відповідачі за вказаною адресою не проживають. Натомість, направлені за адресою: [ADDRESS], Кіцманського району, повідомлення вручались відповідачам, що свідчить про те, що вони проживають саме в цьому будинку. Враховуючи наведені та встановлені судом обставини, заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За правилами ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 736,59 гривень підлягають стягненню з відповідача [PERSON] та в частині заявленим вимоги про виселення, по якій позивачем судовий збір у розмірі 243,60 гривень не сплачений, він підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. Враховуючи наведене, ст.ст. 526, 527, 530, 533, 546, 1050, 1054 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 3, 12, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved