Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування частини квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що [PERSON] була матір`ю позивача [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2009 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] була власницею 2/3 частини квартири [ADDRESS] . В 2009 році [PERSON] запропонувала своїй доньці [PERSON] подарувати їй вказану 2/3 частину квартири [ADDRESS] взамін на її довічне утримання. Та попросила оформити дарування на її доньку, тобто на онуку [PERSON] , пообіцявши здійснювати пожиттєве утримання разом з донькою, відповідачкою по справі. 4.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] , який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрований у реєстрі №4-817. 22.04.2009 року вказаний договір був зареєстрований в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за №029250. Однак після укладення вказаного договору [PERSON] продовжила проживати в своїй квартирі, а відповідачка не виконала домовленостей щодо її утримання та повного забезпечення. В 2014 році [PERSON] зламала ногу і після операції деякий час проживала в квартирі відповідача [ADDRESS] у відповідача, однак належної уваги та турботи [PERSON] не проявляла. 13.05.2016 року відповідач повідомила [PERSON] , що вона їй набридла і відвезла її в квартиру [ADDRESS] . Вважають, що спірний договір був укладений в результаті помилки [PERSON] , оскільки вона думала, що, подарувавши належну їй частину квартири, отримає довічне утримання та повне забезпечення всім необхідним з боку відповідачки. [INFO] [PERSON] померла, так і не отримавши обіцяного виконання зазначених домовленостей. За таких обставин просять визнати спірний договір дарування частини квартири недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, скасувавши державну реєстрації права власності [PERSON] на вказану частину квартири на підставі оскарженого договору, повернути у власність [PERSON] як спадкоємця померлої [PERSON] 2/3 частини зазначеної квартири. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що за життя позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом 19.07.2016 року, тобто більше як через сім років після підписання 4.04.2009 року договору дарування частини квартири. Таким чином, вона без поважних підстав пропустила строк позовної давності. Крім того, позивач та його представник не надали доказів, що при укладенні спірного договору [PERSON] помилялась у природі підписаного договору, а також про існування домовленості між померлою та відповідачем про довічне утримання [PERSON] . Сам текст договору наголошує про вільне волевиявлення [PERSON] на дарування частини нерухомого майна відповідачу. Також згідно п.13 договору саме [PERSON] сплатила всі витрати за складання і оформлення договору дарування. Як пояснила державний нотаріус Паньшина О.В. у своїх письмових поясненнях, що саме [PERSON] виявила бажання подарувати належне їй майно відповідачу, вона особисто збирала всі належні документи, отримувала дозвіл у опікунській раді і вона повністю погодилась з наслідками укладання угоди, які роз`яснила державний нотаріус. За таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 3-тя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явилась, але у направленому поясненні до суду представник [PERSON] просила розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення згідно діючого законодавства (т.1, а.с.175-176). Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з ксерокопії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , позивач [PERSON] є сином [PERSON] (т.2, а.с.57). 12.11.1999 року Дарницькою дистанцією цивільних споруд Південно-Західної залізниці було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях, тобто вказані особи є власниками по 1/3 частині квартири кожний (т.1, а.с.7; 105). Після смерті [PERSON] [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 26.05.2005 року за реєстром №4у-1623, за яким вона стала власницею іншої 1/3 частини спірної квартири, яка належала [PERSON] (т.1, а.с.106). 12.07.2002 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, за яким частину своєї квартири [ADDRESS] заповідала [PERSON] , відповідачці по справі, а земельну ділянку та садовий будинок на ній з надвірними будівлями, розташовані у Київській області, Бориспільському районі, садове товариство „Надія" та автомобіль ВАЗ 21013 - [PERSON] , позивачу по справі (т.2, а.с.71). Як передбачено ч.1-2, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За правилами ч.2, ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В подальшому 4.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] , який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрований у реєстрі №4-817 (т.1, а.с.13; 104). 22.04.2009 року вказаний договір був зареєстрований в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за №8038, що підтверджується ксерокопією реєстраційного посвідчення № [NUMBER] (т.1, а.с.14). [INFO] [PERSON] померла (т.2, а.с.57). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Однак позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - визнання вказаного договору недійсним укладений [PERSON] на підставі помилки самої природи договору дарування, оскільки вона вважала, що має право на умови свого довічного утримання з боку обдарованої, передаючи в дар нерухоме майно, яке належить їй на праві власності. У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1, ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як рекомендує п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається із вказаних норм права та рекомендації Пленуму Верховного Суду України укладення договору дарування не може відбуватись з будь-якими умовами або застереженнями, також не може бути врахована помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, так як правова природа дарування є безоплатною. Як вбачається з тексту оскаржуваного договору дарування частини квартири, сторони договору, тобто [PERSON] та [PERSON] попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного правочину, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір. Також з п.1 оскаржуваного договору вбачається, що дарувальник, тобто [PERSON] передала частину квартири безоплатно. Все вказане свідчить про те, що договір дарування укладався [PERSON] свідомо, з метою передачі майна обдарованій [PERSON] безоплатно, без будь-яких умов та застережень. Дані обставини підтвердили у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Все вказане підтвердила у своїх письмових поясненнях і державний нотаріус Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшина О.В., що саме [PERSON] виявила бажання подарувати належне їй майно (частину квартири) відповідачу, вона особисто збирала всі належні документи, отримувала дозвіл у опікунській раді і вона повністю погодилась з наслідками укладання угоди, які роз`яснила державний нотаріус, договір повністю відповідав волі дарувальника (т.2, а.с.128). Суд не може покласти в основу рішення показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони не були учасниками укладення договору дарування. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 1, ст.257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1, ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, [PERSON] була безпосереднім учасником укладання договору дарування, а саме дарувальником, і підписала спірний договір 4.04.2009 року, при цьому державний нотаріус їй роз`яснила наслідки такого правочину. З даним позовом вона звернулась до суду 19.07.2016 року, тобто у строк понад 7 років. З заявою до суду про поновлення строку на звернення до суду ні вона, ні її правонаступник [PERSON] не звертались. Таким чином, пропущення такого строку без поважних підстав і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при укладенні спірного договору [PERSON] помилялась у природі підписаного договору, а також про існування домовленості між померлою та відповідачем про довічне утримання [PERSON] , в свою чергу сам текст договору наголошує про вільне волевиявлення [PERSON] на дарування частини нерухомого майна відповідачу, при цьому позивачем пропущено строк позовної давності, тому підстав для визнання спірного договору недійсним на підставі помилки дарувальника немає, і в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Оскільки позовні вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] є похідними від визнання договору дарування частини квартири недійсним, тому вони також не підлягають задоволенню, виходячи з відмови у задоволенні першої вимоги. Згідно ст.133; 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, суд відмовляє і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених позивачем при розгляді справи.

Outcome: dismissed