Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк та ним - [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в кінці лютого 2016 року йому стало відомо про те, що щодо нього ([PERSON] М.) 16 листопада 2015 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції [PERSON], на підставі виконавчого листа 202/2518/14-ц виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська відкрито виконавче провадження ВП №49333998 про стягнення з нього ([PERSON] М.) на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість 37165,11 гривень по договору кредиту, 10000 гривень заборгованості та 471, 65 гривень судових витрат за зобовязання, які начебто виникли за кредитним договором №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року. Також в Єдиному державному реєстрі судових рішень він ([PERSON] М.) знайшов заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ у справі №202/2518/14-ц за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ПАТ Акцент-Банк, [PERSON] про стягнення заборгованості, з якого він дізнався, що начебто отримав кредит в сумі 2793 гривень строком на один рік під 25,08% річних, а також 20 жовтня 2010 року ним ([PERSON] М.) було укладено договір поруки №167 з ПАТ Акцент-Банк. При цьому, позивач стверджує, що жодних договорів з ПАТ КБ ПриватБанк та ПАТ Акцент-Банк він не укладав та не брав кредити у цих банках, вважає вказаний кредитний договір явно неправдивим , фактично сфальсифікованим. Також, зазначає, що у 2008 році за допомогою колекторської компанії із нього вже намагалися стягнути неіснуючий борг перед ПАТ КБ ПриватБанк за кредитним договором, який він не укладав та надали йому копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення боргу, яке не відповідає вимогам ЦПК України , у звязку із чим він звернувся у Тернопільську філію ПАТ КБ ПриватБанк, працівники якої повідомили, що ситуація, яка виникла є непорозумінням та попросили за це вибачення. Також, він звертався у Тернопільський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області із заявою про вчинення працівниками ПАТ КБ ПриватБанк щодо нього кримінального правопорушення, у наданій Тернопільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області відповіді його повідомили, що відносини, які виникли між ним та ПАТ КБ ПриватБанк є цивільно-правовими та вирішуються у судовому порядку. Покликаючись на те, що він не звертався у ПАТ КБ ПриватБанк із заявою про отримання кредиту, не укладав та не підписував жодних кредитних договорів з ПАТ КБ ПриватБанк та ПАТ Акцент-Банк, позивач просить визнати недійсним кредитний договір №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк та [PERSON]. У судове засідання позивач не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити . Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк у судове засідання не зявився із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не зявився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк заборгованість за кредитним договором №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року у розмірі 37165 гривень 11 копійок, яка складається з наступного: 2783 гривень 70 копійок заборгованість за кредитом; 14272 гривень 37 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом; 17386 гривень 89 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 гривень штраф (фіксована частина); 2222 гривень 15 копійок штраф (процентна складова), стягнуто солідарно з [PERSON] акціонерного товариства Акцент-Банк, [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк заборгованість у розмірі 10000 гривень та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк судові витрати у розмірі 471, 65 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено. На виконання рішення суду 16 листопада 2015 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції [PERSON], на підставі виконавчого листа 202/2518/14-ц виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська відкрито виконавче провадження ВП №49333998 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість в сумі 37165,11 гривень по договору кредиту, 10000 гривень заборгованості та 471, 65 гривень судових витрат. Згідно викладених у позові обставин, в кінці лютого 2016 року позивач отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а згодом із Єдиного державного реєстру судових рішень дізнався про наявність заочного рішення ухваленого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 13 травня 2015 року, при цьому стверджує, що не звертався у ПАТ КБ ПриватБанк із заявою про отримання кредиту, не укладав та не підписував жодних кредитних договорів з ПАТ КБ ПриватБанк та ПАТ Акцент-Банк. Статтею 202 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом вживалися заходи, щодо отримання у відповідача ПАТ КБ ПриватБанк оригіналу спірного кредитного договору, за яким ухваленим заочно, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року стягнуто заборгованість із [PERSON] Зокрема, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2016 року задоволено клопотання [PERSON] про забезпечення доказів та витребувано з [PERSON] акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк оригінал кредитного договору №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк. Однак, відповідач не виконав вказану ухвалу суду та не надав оригінал спірного кредитного договору. Натомість позивачем [PERSON] надано ксерокопію заяви позичальника №DNH4KP33740044 отриману ним із матеріалів цивільної справи №202/2518/14-ц. Однак, вказана ксерокопія заяви виготовлена неякісно, що унеможливлює її прочитання. Згідно із встановленим ст. 11 ЦПК принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністі. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк не доведено факту укладення та підписання [PERSON] кредитного договору №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року, як зокрема й не надано жодних доказів на підтвердження того, що між закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк та [PERSON] існували будь-які договірні зобовязання. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання недійсним кредитного договору №DNH4KP33740044 від 29 червня 2006 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк та [PERSON]. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved