Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 28 серпня 2017 року позивача було звільнено за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, ст. 38 КЗпП. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2018 року, яке постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року залишене без змін з відповідача [PERSON] «Рівнеазот» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 8345,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 29 серпня 2017 по 17 липня 2018 року у розмірі 45088,42 грн. Заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачено. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 липня 2018 року по 31 січня 2019 року в розмірі 28154,76 грн., судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн. 05 березня 2019 року представник [PERSON] «Рівнеазот» [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення витрат на правничу допомогу та звільнити [PERSON] «Рівнеазот» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, відзив представника відповідача, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що [PERSON]\~працювала в [PERSON] «Рівнеазот». Наказом № 2325-ВК від 23 серпня 2017 року позивач була звільнена з роботи з 28 серпня 2017 року за статтею 38\~КЗпП\~України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог статті 116\~КЗпП\~України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117\~КЗпП\~України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини по невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Рішенням Рівненського\~міського суду\~Рівненської області\~від19\~липня 2018\~року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 8345 грн. 66 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45\~088 грн. 42 коп. Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2018 року залишено без змін. Рішення Рівненського міського суду від 19 липня 2018 року на день розгляду справи відповідачем не виконано, заборгованість по заробітній платі не виплачено. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за зач затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2018 року по 31 січня 2019 року в розмірі 28154,76 грн. Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року встановлено, що з 29 серпня 2017 року по 17 липня 2018 року включно прострочення виплати склало 221 робочий день. Середній заробіток за один день за два місяці, що передувало звільненню-204,02 грн.(без вирахування податків та обовязкових платежів), 221х204,02 становить 45088,42 грн. Таким чином кількість робочих днів затримки становить 137, а не 138, оскільки 17 липня 2018 року включений в розрахунок середнього заробітку при ухваленні рішення по справі № 569/3524/18. Отже середній заробіток за період з 18 липня 2018 року по 31 січня 2019 року включно становить 137х204,02=27950,74, а не як вказує позивач 28\~154,76 грн. Враховуючи вищевказане, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до задоволення частково, до стягнення належить 27950,74грн. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов"язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно зі ч. 1, п.1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно зі\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу у справі, що розглядається, тому в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: approved