Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - [PERSON] , про зняття арешту. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в провадженні Нікопольського районного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до неї про стягнення боргу. Ухвалою Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2002 року в якості забезпечення позову було накладено арешт на: - земельну ділянку, площею 2,79 гa, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0269; - земельну ділянку, площею 2.8 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0413; - земельну ділянку, площею 2.82 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:006:0017. Рішенням Нікопольською районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2003 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково та стягнуто з неї за договором позики суму в розмірі 39 150 грн. 00 коп., судові витрати в розмірі 391 грн. 50 коп. та витрати за послуги адвоката в розмірі 100 грн. 00 коп., а всього - 39 641 грн. 50 коп. Вищевказане рішення суду набуло чинності 21 червня 2003 року. Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управлінні юстиції у Дніпропетровській області Бганкою А.Л від 17 жовтня 2019 року закінчено виконавче провадження № 57806779 щодо стягнення заборгованості за виконавчим листом № 2-80, виданим 22 червня 2003 року. Тобто, було припинено чинність арешту майна боржника та скасовані заходи примусового виконання рішення суду. Оскільки дане рішення нею виконано в повному обсязі, то вона звернулась з заявою до державного виконавця з метою зняття арешту з майна. Однак, листом № 64698 від 17 вересня 2019 року у знятті арешту їй було відмовлено та роз`яснено про відсутність підстав для зняття арешту з нерухомого майна у зв`язку з тим, що в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем арешт на належне їй майно не накладався. Натомість, згідно Інформаційної довідки з Державною реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на її майно був накладений на підставі ухвали Нікопольського районного суду Дніпропетровської від 27 грудня 2002 року. При цьому, в матеріалах виконавчого провадження вищевказана ухвала суду відсутня. Тому, на підставі ст.391 ЦК України, якою передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, просить суд зняти арешт з належного їй на праві власності нерухомого майна, а саме: - земельну ділянку, площею 2,79 гa, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0269; - земельну ділянку, площею 2.8 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0413; - земельну ділянку, площею 2.82 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:006:0017. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.72-73). Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала та просила її вимоги задовольнити (а.с.81). Представник відповідача - Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - в судове засідання також не з`явився, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за своєї відсутності на адресу суду не надавав. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився теж. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого його місця проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.80). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, в провадженні Нікопольського районного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2002 року в якості забезпечення позову було накладено арешт на належне [PERSON] майно, а саме: - земельну ділянку, площею 2,79 гa, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0269; - земельну ділянку, площею 2.8 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0413; - земельну ділянку, площею 2.82 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:006:0017. Рішенням Нікопольською районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2003 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково та стягнуто з [PERSON] за договором позики суму в розмірі 39 150 грн. 00 коп., судові витрати в розмірі 391 грн. 50 коп. та витрати за послуги адвоката в розмірі 100 грн. 00 коп., а всього - 39 641 грн. 50 коп. (а.с.8). Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управлінні юстиції у Дніпропетровській області Бганкою А.Л від 17.10.2019 року закінчено виконавче провадження № 57806779 щодо стягнення заборгованості за виконавчим листом № 2-80, виданим 22.06.2003 року та прийнято рішення щодо припинення чинності арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду (а.с.5). Натомість, як вбачається з листа № 64698 від 17.09.2019 року, виданого Головним територіальним управління юстиції у Дніпропетровській області Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, у відповідності до п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання виконавчого документу завершено, однак, повідомлено, що в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем арешт на майно [PERSON] не накладався (а.с.6). Однак, даний факт спростовується тим, що, у відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на належне майно [PERSON] був накладений на підставі ухвали Нікопольського районного суду Дніпропетровської від 27.12.2002 року (а.с.10, 16-19). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, оскільки земельні ділянки: площею 2,79 гa. (призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0269), площею 2.8 га. (призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:007:0413), площею 2.82 га. (призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222983900:01:006:0017) належать [PERSON] , про що свідчать докази, які містяться в матеріалах справи, а не [PERSON] , наявність арешту на належне позивачеві майно порушує її право щодо розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику ( речове право на чуже майно). Таким чином, враховуючи вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні та є таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved