Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Заявник звернувся до районного суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його батька - [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. в місті Горлівка Донецької області, що є тимчасово окупованою територією. Заява мотивована тим, що заявник є сином [PERSON], [INFO], який [INFO] помер в місті Горлівка Донецької області, похований в м. Горлівка Донецької області. Зазначене місце смерті батька заявника є тимчасово окупованою територією України, а тому було отримано свідоцтво про смерть зразка, що використовується на даній території. 07.10.2017 р. заявник звернувся в Подільській районний у місті Києві відділ ДРАЦС та отримав відмову. Внаслідок цих обставин на сьогодні отримання свідоцтва про смерть батька в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Просить встановити вказаний факт для отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. До початку судового засідання заявник подав заяву про розгляду справи за його відсутності, в якій також просив задовольнити заяву в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - органу ДРАЦС, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до ст.257-1 ч.2 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, подається до суду за межами такої території родичами померлого або їхніми представниками. Як вбачається з матеріалів заяви, зареєстрованим місцем проживання заявника [PERSON] є адреса: [ADDRESS]. Довідка як тимчасово переміщеної особи заявником суду не надана. Наданими документами підтверджено, що заявник у справі [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO], уродженця м.Горький (Росія), паспорт громадянина України ([NUMBER], виданий 17.03.2000 р. Калініським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області), зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 556 від 08.08.2017 р., складеного патологоанатомічного бюро поліклініки № 1 м.Горлівка Донецької області , [PERSON], [INFO], помер [INFO]. , місце проживання померлого: [ADDRESS]; причина смерті: повторний інфаркт мозку внаслідок не уточненої закупорки або стенозу церебральних артерій. Таким чином встановлено, що особа померла в лікарні №1 м. Горліки [INFO]. Як вбачається з наданих документів, 09.08.2017 р. Калінінським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Горлівка Донецької області був складений актовий запис № 838 про смерть [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. в місті Горлівка Донецької області, з видачею свідоцтва про смерть невстановленого державою Україна зразку. На час смерті особа була громадянином України. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1276-р) «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», населений пункт Горлівка Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про смерть [PERSON] від 09.08.2017 р., видане Калінінським відділом РАЦС м.Горлівка Донецької області, на час видачі є територією, де органи державної та виконавчої влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлого громадянина України, зареєструвати смерть [PERSON] в органах ДРАЦС з видачею свідоцтва про смерть державного зразка, отримати відповідну соціальну допомогу на поховання та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані зі смертю особи. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як син померлого [PERSON], звертався до районного відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть, але листом Подільського районного у місті Києві відділу ДРАЦС від 07.10.2017 р. за вих.№7673/16.9-73 [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть, посилаючись на те, що заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2016 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті". Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що громадянин України [PERSON], [INFO], помер [INFO]., місце смерті: м. Горлівка Донецької області. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його батька [PERSON], оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи - громадянина України. Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права, слід дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тобто визнання державою факту смерті громадянина України, і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, і є лише підставою для одержання таких документів. Відповідно до ст.257-1 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ст.ст.3,8, 9 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved