Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким просив зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під гаражем, що відноситься до частини домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилався на договір купівлі-продажу від 23.03.2011 року та свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 12.02.2010 року, відповідно до яких він є власником об'єкту нерухомості, яка розташована за вищевказаною адресою на земельній ділянці площею 0,0565 га. Звернувшись до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації з метою оформлення правовстановчих документів на земельну ділянку, з'ясувалось, що частина гаражу відповідачки розташована на земельній ділянці позивача, що перешкоджає виготовленню проекту відводу земельної ділянки. Посилаючись на вимоги ст.81, 106 Земельного кодексу України та ст.ст. 373, 377 ЦК України позивач стверджує, що відповідачка порушує його права власності щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, та просить зобов'язати [PERSON] звільнити зазначену земельну ділянку, яка відноситься до домоволодіння [PERSON] Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на наступні обставини. Так, на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Жданова від 18.06.1969 року відбувся поділ домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних домоволодіння: південна частина домоволодіння з земельною ділянкою 572кв.м. та північна частина домоволодіння з земельною ділянкою 400 кв.м., з присвоєнням нумерації [ADDRESS] та [ADDRESS], відповідно. За згоди попередніх власників на суміжній межі обох домоволодінь у 1973 році збудовано спірний гараж. Набувши прав власності на домоволодіння у 1981 році, до складу якого входить гараж, відповідачка позовні вимоги [PERSON] вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки прав власності на земельну ділянку позивач не має, а отже законні права та інтереси останнього не порушуються. З урахуванням викладеного просили відмовити у задоволенні позовних вимог, як заявлених безпідставно. Ухвалою суду від 18.12.2013 року, за заявою позивача, до участі у справі в якості співвідповідачів були залученні [PERSON] та [PERSON], які разом з [PERSON] є співвласниками домоволодіння [ADDRESS]. Співвідповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] до залу судового засідання не з'явились, надали заяви за якими розгляд справи просили провести за їх відсутності, позовні вимоги не визнали. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до протоколу №13 засідання виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м.Жданова від 18.06.1969 року домоволодіння [ADDRESS] поділено на два самостійних домоволодіння: південну частину домоволодіння з земельною ділянкою 572 кв.м. з присвоєнням [ADDRESS]; та північну частину домоволодіння з земельною ділянкою 400 кв.м. з присвоєнням [ADDRESS]. (арк. інвентар. справи 31) Згідно витягів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 12.02.2010 року, та договору купівлі-продажу від 23.03.2011 року, є власником жилого будинку, розташованого по [ADDRESS]. Зі змісту вказаних документі настає, що земельна ділянка, розташована по [ADDRESS] має кадастровий номер та належить на праві власності Маріупольській міській раді. Відповідно до витягів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 09.11.2012 року, кожному з них належить по 1/3 частки жилого будинку та жилої прибудови з належними надвірними прибудовами та спорудами, в тому числі спірній гараж, розташований по [ADDRESS]. Зі змісту вказаних документі настає, що права власності спадкодавця були зареєстровані в Реєстрі прав власності нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності №651 виданого Маріупольським БТІ 29.10.1996 року, виданого на підставі рішення Жовтневого райвиконкому м.Маріуполя від 21.08.1996 року за №219/7 замість договору купівлі-продажу від 16.05.1981 року. За висновком проведеної комплексної будівельно-технічної експертизи від 18.04.2014 року, з залученням фахівців з геодезії, експерти за зведеним кадастровим планом земельних ділянок [ADDRESS] прийшли до висновку, що конфігурація та межі земельної ділянки [ADDRESS] не відповідають даним земельно-кадастрової документації на вказане домоволодіння. (а.с. 99-101). Аналіз зведеного кадастрового плану обох земельних ділянок дозволяє зробити висновок, що фактичне землекористування не відповідає технічної документації, оскільки стіна гаражу відповідачів частково розташована з захопленням земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS]. Як повідомили сторони в судовому засіданні суду межі земельних ділянок, які перебувають у їх фактичному використанні, на місцевості не визначались, межові знаки не встановлювались. Аналізуючи правове обґрунтування позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до ст. 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зі змісту ст. 158 ЗК України настає, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Також наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості. У пункті 4 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" Пленум Верховного суду України роз'яснив, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто, встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. З огляду на викладені вимоги Закону, відсутність прав власності на земельну ділянку у позивача виключає можливість для останнього вимагати звільнення земельної ділянки, прав власності на яку, він не набув. Одночасно, суд приходить до висновку, що право користування земельною ділянкою позивача не порушено, оскільки, як встановлено обміром меж домоволодіння [ADDRESS] площа фактичного землекористування становить 576 кв.м., що на 4 кв.м. більше ніж визначено за протоколом №13 засідання виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м.Жданова від 18.06.1969 року. Наведена невідповідність, на переконання суду, забезпечує право позивача на отримання у власність земельної ділянки площею визначеною при поділі домоволодіння в натурі. Посилання позивача на невідповідність технічній документації, виготовленої на його замовлення ФЛП [PERSON] у 2011 році не може бути прийнята до уваги судом, оскільки вона не затверджена уповноваженим органом, в даному випадку рішенням Маріупольської міської ради, а крім того значно звужує права позивача оскільки за проектом відводу земельної ділянки площа земля яка пропонується до виділу у власність складає 541 кв.м., що на 35 кв.м. менше ніж фактичне земле користування позивача. Необхідно зазначити, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки є неприйнятними, оскільки не містять визначення конкретних порушень зі сторони відповідачів із зазначенням, якими їх діями були порушенні права позивача. Крім того, за позовом не визначена площа самовільно зайнятої земельної ділянки, що унеможливлює дослідження питання щодо істотного порушення прав позивача, як землекористувача суміжної земельної ділянки. Аналізуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідачі самовільно зайняли частину земельної ділянки під гаражем, що відноситься до частини домоволодіння [ADDRESS], чим створюють перешкоди у користуванні земельною ділянкою [PERSON], на підставі чого у задоволенні позовних вимог останнього, слід відмовити. На підставі 90,95, 103, 105,106,152,153 п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст.13, 76, 1216, 1218, 1225, 1269 Цивільного кодексу України

Outcome: dismissed