Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] є її матір"ю. Вказує, що відповідач не піклується про її фізичний і духовний розвиток, зловживає спиртними напоями і ухиляється від своїх обов`язків по вихованню та утриманню позивача. [PERSON] пояснила в суді, що батьки не проживають разом з 2003 та лише батько займається її вихованням та утриманням. Вказує, що проживає разом з батьком та меншою сестрою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2015 було відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно позивача. Проте, [PERSON] стверджує, що відповідач продовжує далі вести аморальний спосіб життя та нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно неї. Враховуючи вищевикладене, просить позов задовольнити в повному обсязі. 27.02.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Кізюн Л.І. 02.03.2017 судом направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. 27.03.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 28.03.2017 в справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. 30.03.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. 16.08.2017 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 27.08.2018, вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. у зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] . від здійснення правосуддя. Позивач [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява останньої про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як вбачається з заяви відповідача про відкладення розгляду справи, останнє не аргументовано в частині причин поважності неявки в судове засідання, а тому суд вважає неявку відповідача не поважною. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. При цьому, суд вважає, що відповідачем не надано доказів в підтвердження її неявки до суду з поважних причин та відповідно, свого відзиву на позов останньою не подано. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.13). Відповідно до довідки форми № 3, виданої 05.06.2015 КП «Батиївське» [PERSON] . зареєстрована з батьком [PERSON] та своєю сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п. 1-2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, а також, що вона він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідач не виконує належним чином батьківських обов`язків, не проявляє турботи та зловживає спиртними напоями. Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2015, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав було відмовлено та попереджено [PERSON] про необхідність зміни ставлення до виховання дітей (а.с.17-25). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2015 вищезазначене рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2015, залишено без змін (а.с. 26-29). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації №108-13049 від 14.08.2017 про недоцільність позбавлення батьківських прав. Так, комісія, врахувавши прагнення матері приймати участь у вихованні дитини, прийшла до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.62-64). Як вбачається з висновку, відповідно до характеристики, наданої 15.06.2017 спеціалізованою школою 15 м. Києва, де з 2012 по 2016 рік навчалась [PERSON] , за цей період її вихованням займався батько, який відвідував батьківські збори, спілкувався з класним керівником та вчителями. Матір не виявляла зацікавленості у навчанні та вихованні доньки. Згідно з висновком психологічного обстеження, наданого Міським центром дитини служби у справах дітей Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у [PERSON] до матері відношення амбівалентне: з одного боку гнів та образа, вона не розуміє чому матір не проявляла до неї ласки та ніжності, з іншого почуття відчаю та надії до матері. На даний час [PERSON] дуже ображена на матір за її поведінку. На даний момент головною умовою є стабілізація взаємовідносин [PERSON] з матір`ю. Рекомендовано [PERSON] та [PERSON] скористатися сімейною медіацією. Крім того, з висновку вбачається, що [PERSON] категорично заперечувала щодо позбавлення її батьківських відносно доньки [PERSON] . Повідомила, що підтримує зв`язок з донькою у телефонному режимі, періодично з нею зустрічається, цікавиться успіхами доньки, надає їй кишенькові кошти. [PERSON] вважає, що [PERSON] знаходиться під впливом батька, який налаштовує дитину проти матері. Оскільки донька вже майже повнолітня і не відвідує навчальний заклад [PERSON] прагнучи спілкування з нею, не мала можливості зустрічатися та спілкуватися з [PERSON] . Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Основні положення про докази визначено § 1 Глави 5 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суду не надано доказів в підтвердження того, що відповідач по справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків відносно доньки [PERSON] .. Також позивачем не надано доказів, що відповідач зловживає спиртними напоями та відповідно нехтує своїми батьківськими обов"язками та/чи своєю поведінкою негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона не хоче спілкуватися з матір"ю та не бажає з нею мати будь-яких стосунків. Вказане свідчить про те, що відповідач проявляє увагу та турботу до своєї дитини. Разом з цим, позивач у суді пояснила, що метою звернення до суду з даним позовом є також та обставина, що в майбутньому мати може звернутися до неї з вимогою про стягнення аліментів на своє утримання, а тому позбавлення батьківських прав унеможливить у подальшому виконання такого обов"язку. З огляду на викладене вище та оцінюючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджено та в ході розгляду справи не встановлено винної поведінки відповідача та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками відносно [PERSON] , а тому беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, ту обставину, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав та прагне до спілкування з донькою, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд не знаходить підстав для задоволення поданого позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, відсутні.

Outcome: dismissed