Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

В серпні 2008 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до відповідачки [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію. У позові посилався на те, що він, з метою захисту своїх прав та інтересів, ще в травні 2014 року звернувся до суду із позовом до відповідачки про скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державну реєстрацію. Після отримання ухвали про відкриття провадження у справі від 26 травня 2014 року, відповідачка вирішила йому помститись і цього ж дня звернулася до начальника Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про вчинення ним (позивачем) злочину. Свою заяву [PERSON] мотивувала тим, що нібито він заманив її до себе в квартиру та, зачинивши вхідні двері, погрожуючи фізичною розправою, знищенням майна, домагався її, демонстрував статеві органи та намагався зґвалтувати неприроднім шляхом. Крім того, вказувала, що він нібито зловживає спиртними напоями, є психічно неврівноваженою людиною. При цьому жодного доказу на підтвердження викладених у заяві обставин, [PERSON] не було надано. 27 травня 2014 року за заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження ЖЄО 3576. У звязку із цим, він довгий час був вимушений витрачати свій час та ходити до районного відділу міліції для надання пояснень слідчому. Більше того, через ситуацію, що склалася, у його дружини, яка є працівником міліції виникли проблеми на роботі: проводилося службове розслідування та її було відсторонено від роботи. Вказані події призвели до спричинення йому моральної шкоди, так як йому довелося пережити емоційні страждання і нервовий стрес. Протягом тривалого часу прийшлося пояснювати і спростовувати перед співробітниками та близькими людьми, що викладені у заяві [PERSON] про злочин відомості про нього є неправдою, у звязку із чим, у нього погіршилося самопочуття. Вказані обставини негативно вплинули на стан його здоров»я, через що він перебував на лікуванні. Таким чином, розмір моральної шкоди визначив у 25\~000 грн., так як на його думку, саме такий розмір буде достатнім та справедливим, враховуючи вартість витрат, які він поніс на лікування від нервових стресів. Просив стягнути з відповідачки на його користь 25\~000 грн. у якості моральної шкоди та сплачені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлений ним позов та пояснив, що звернувшись до правоохоронних органів із заявою про злочин, де було зведено наклеп про нього, відповідачка [PERSON] тим самим принизила його честь та гідність. Нею не було надано жодного доказу, який підтвердив факти, викладені в заяві. Тепер він вимушений виправдовуватись перед сусідами, знайомими і близькими та пояснювати, що він не алкоголік та не маніяк. Навпаки, вже довгий час хворіє на «цукровий діабет», взагалі не вживає спиртного. Зі своєю дружиною прожив у шлюбі 20 років і між ними ніколи не виникало непорозумінь. Про аморальну поведінку з його боку й мови не може бути, оскільки він ніколи не притягувався до відповідальності за порушення закону та є законослухняним громадянином. Вважає, що таким чином, [PERSON] вирішила помститись йому за те, що звернувся до суду з позовом до неї. Просив позов задовольнити та стягнути з відповідачки на його користь 25\~000 грн. у якості моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] підтримав позов свого довірителя та просив його задовольнити. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позову. При цьому відповідачка пояснила, що з позивачем [PERSON] у них дійсно напружені стосунки через судові спори з приводу користування загальним коридором. Позивач постійно залякує її та її дітей, тому вона вирішила звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою. Все, про що написано в заяві, правда та вона не мала на меті таким чином помститися [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] підтримала пояснення відповідачки. Вважає, що позивачем не доведено, що діями її довірительки йому спричинено будь-яку шкоду, в тому числі й моральну. Більше того, [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що між фактом погіршення здоровя позивача та написанням заяви про злочин існує причинно-наслідковий зв'язок. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, а також матеріали ЖЕО №3576, приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав: Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, статтею 68 Конституції України передбачено обовязок кожного громадянина не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст.32). Так, судом встановлено, що 27 травня 2014 року відповідачка [PERSON] звернулася до Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про вчинення злочину (мат. ЖЄО №3576 а.с.3-4). У свій заяві відповідачка посилалась на те, що [PERSON] ще з 2007 року переслідує її, примушує вступити з ним у статеві відносини, застосовуючи при цьому різного виду погрози. Крім того, позивач ображає, залякує її дітей, а також застосовував до них фізичну силу. Вказані обставини свідчить на її думку, про те, що позивач є психічно хворою та неврівноваженою людиною. За результатами розгляду заяви [PERSON], 30 травня 2014 року дільничним інспектором Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області розгляд по матеріалам припинено, оскільки в ході проведеної перевірки не вдалося підтвердити чи спростувати інформацію, викладену у заяві про вчинення злочину. Згідно зі ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Таким чином, зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, в яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати за судом спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Згідно розяснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року», при розгляді цивільних справ зазначеної категорії суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Під поширенням інформації, наголошує Пленум ВСУ, слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Однак Пленум ВСУ п.16 постанови звернув увагу судів на те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. В ході розгляду вказаної справи позивач [PERSON] підтвердив суду, що саме інформація, яка містилася у заяві відповідачки про злочин, на його думку, є недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та завдала йому душевних страждань. У свою чергу, відповідачка [PERSON] запевняла суд, що обставини, викладені нею у заяві про злочин, дійсно мали місце та є способом помсти позивачу за звернення до суду. Як вже було зазначено судом вище, в ході проведення правоохоронними органами перевірки за заявою [PERSON] підтвердити чи спростувати інформацію, викладену у заяві не вдалося. У звязку із чим перевірку було припинено. З наведеного слідує зробити висновок, що обставини, на які вказала [PERSON] у своїй заяві до правоохоронних органів про вчинення злочину, не можуть розцінюватися як поширення недостовірної інформації про позивача, а є лише реалізацією нею свого конституційного права на звернення із відповідними заявами до правоохоронних органів. Під час розгляду справи судом, позивачем [PERSON] також не надано суду доказів на підтвердження того, що діями відповідачки йому спричинено моральну шкоду, при цьому суд виходить з наступного: Так, відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п.п.1,2 ч.2 цієї статті Закону, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тобто, Закон пов'язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, коли таке право безпосередньо передбачене Конституцією України, нормами Цивільного кодексу та іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. При цьому порушення права повинно бути встановлене. Зідно розяснень, що містяться у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, причинного зв'язку з протиправними діями заподіювача і вини останнього. Так, у своєму позові позивач стверджував, що моральна шкода, завдана його здоровю,полягає у тому, що відповідачка своїми діями принизила його честь, гідність, у звязку із чим, він відчуває сильний стрес та моральні страждання. Деякий час він був вимушений не працювати та лікуватися. Йому доводиться виправдовуватися та спростовувати брехню перед співробітниками та близькими, а також перед дружиною. Втім, позивачем не доведено суду вказаних обставин, адже до матеріалів справи не надано відповідних належних доказів, які б свідчили про те, стан здоровя [PERSON] погіршився після звернення відповідачки до правоохоронних органів із заявою, у нього порушено сон чи звичний ритм життя. Не доведено [PERSON] й того факту, що погіршилися його стосунки зі співробітниками та постраждала ділова репутація. Більше того, позивач підтвердив суду, що не працює. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в діях [PERSON] відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, шляхом відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачка скористалася свої правом на звернення до правоохоронних органів, а вказані вимоги є похідними один від одного. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] Оскільки судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачами витрати не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed