Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

Позивач - [PERSON] 23.02.2017 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою - [PERSON] користь у відшкодування матеріальної шкоди - 90224 гривні 12 копійок, яка складається з: відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 76164 гривні 12 копійок, витрат на правову допомогу в сумі 12000 гривень 00 копійок, витрат за проведення оціночної експертизи в сумі 990 гривень 00 копійок, витрат за зберігання автотранспортного засобу в сумі 1176 гривень 00 копійок, та у відшкодування моральної шкоди - 10000 гривень 00 копійок, а також витрати по сплаті судового збору. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2017 року відкрито провадження на підставі вищевказаної позовної заяви [PERSON] та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Під час розгляду справи судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - Публічне акціонерне товариство "Українська охороно-страхова компанія". Позивач та його представник в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 02 червня 2015 року близько о 15 годині 20 хвилин на 10 км. автодороги «Одеса - Білгород-Дністровський» сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля «Ніссан Мікра», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] на регульованому світлофором перехресті, не зупинила свій автомобіль на червоний сигнал світлофору, що забороняє рух, та допустила зіткнення передньою частиною свого автомобіля з лівою боковою частиною автомобіля марки «Мітцубісі-Лансер», реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві приватної власності - [PERSON] В результаті вказаної дружньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Мітцубісі-Лансер», реєстраційний номер [NUMBER], належний на праві приватної власності позивачеві, отримав механічні пошкодження. Згідно висновку незалежної оцінки транспортних засобів за №11-032 від 10 грудня 2016 року, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди позивачеві завдано матеріальних збитків на суму 76164 гривні 12 копійок. Позивачем зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON], яка керувала автомобілем марки «Ніссан Мікра», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується матеріалами дослідчої перевірки проведеної СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області викладені в постанові слідчого від 14.03.2016 року та постановою Київського районного суду м. Одеси від 12.08.2016 року, якою [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. Оскільки відповідачкою не відшкодовано позивачеві матеріальну шкоду в добровільному порядку, [PERSON] був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Також позивач зазначив, що для захисту своїх прав, позивач [PERSON] був вимушений звертатися за правовою допомогою до адвоката, за що сплатив грошові кошти в сумі 12000 гривень 00 копійок, також зазначив, що витратив за проведення оціночної експертизи автомобіля грошові кошти в сумі 990 гривень 00 копійок та витратив грошові кошти за транспортування з місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіля та його зберігання в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Овідіополь -Автотранс» в сумі 1176 гривень 00 копійок, які просить суд стягнути з відповідачки. Позивач додатково посилається на те, що йому діями відповідачки крім матеріальної шкоди завдано значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що ушкодженням автомобіля було порушено звичайний стан життя позивача. У зв'язку з тим, що автомобіль був не тільки засобом пересування але і джерелом заробітку, все це призвело до психічного напруження позивача та до сварок в сім'ї. Також, у зв'язку з неможливістю використовувати транспортний засіб, як заробіток, позивач зазначив, що був вимушений знаходити випадковий заробіток. Усі вказані фактори негативно вплинуло на стан його здоров'я. У зв'язку з чим, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в сумі 10000 гривень. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх безпідставними та необґрунтованими. Під час розгляду справи представник відповідачки [PERSON] надав до суду письмові заперечення проти задоволення позову, в яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] В обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог представник відповідачки посилається на те, що на час дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в Публічному акціонерному товаристві "Українська охороно-страхова компанія", що підтверджується страховим полісом №4769535 від 01.12.2014 року. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, тому представник відповідачки вважає, що відповідальність за заподіяння майнової шкоди несе страхова компанія, до якої [PERSON] вправі пред'явити вимоги, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Оскільки не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, представник відповідача вважає, що і не підлягають до задоволення позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Також, представник відповідачки вважає, що не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 12000 гривень, оскільки представником позивача не наданий розрахунок витраченого часу на правову допомогу з зазначенням граничного розміру компенсації зазначених витрат, що виключає стягнення таких витрат з [PERSON] Оскільки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, їй була встановлена 2 група інвалідності, тому представник відповідача зазначив, що не підлягають стягненню з відповідача судові витрати на користь позивача. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши і вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 02 червня 2015 року о 15 годині 20 хвилин на 10 км. автодороги «Одеса - Білгород-Дністровський» сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля «Ніссан Мікра», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] на регульованому світлофором перехресті, не зупинила свій автомобіль на червоний сигнал світлофору, що забороняє рух, та допустила зіткнення передньою частиною свого автомобіля з лівою боковою частиною автомобіля марки «Мітцубісі-Лансер», реєстраційний номер [NUMBER], водієм та власником якого є - [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушила вимоги п. 8.7.3. е) Правил Дорожнього Руху України. Постановою старшого слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 14.03.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160380001286 від 03.06.2015 року, закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, відповідно до п.2 ч.1 ст. 284 КК України. Постановою судді Київського районного суду міста Одеси від 12.08.2016 року по справі №520/5490/16-п, [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у розмірі 340 гривень. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням вищевикладеного, наявність вини в діях [PERSON] у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 02 червня 2015 року, додатковому доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що на момент скоєної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, користувачем транспортного засобу марки «Ніссан Мікра», реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] Водієм та власником пошкодженого транспортного засобу марки «Мітсубісі Лансер», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] Оскільки вказані обставини не спростовувались сторонами по справі та визнані в судовому засіданні, додатковому доказуванню не підлягають. Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Для проведення відновлюваного ремонту зазначених пошкоджень, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності [PERSON], який здійснив оцінку матеріальної шкоди нанесеного власникові автомобіля марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, та згідно зі звітом №11-032 від 10 грудня 2016 року, встановлено, що: ринкова вартість автомобіля марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER], до отриманих пошкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, складала 76164 гривні 12 копійок; вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER], складає 239693 гривні 35 копійок; вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER], встановлюється рівною вартості його ринкової вартості на дату здійснення оцінки буз врахування пошкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, та складає 76164 гривні 12 копійок. За проведення вказаного звіту позивачем було сплачено 990 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.663975786.1 від 05.12.2016 року (а.с.23). Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Судом встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Ніссан Мікра», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] була застрахована в ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс №АІ/4769535, строк дії якого встановлений з 02 грудня 2014 року по 01 грудня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. З метою отримання відшкодування завданої, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, матеріальної шкоди в сумі 76164 гривні 12 копійок, позивач [PERSON] звернувся 23.02.2017 року до суду з цим позовом до [PERSON] для захисту своїх майнових прав та інтересів. Представник відповідача в свою чергу заперечує проти права позивача на звернення до суду з відповідним позовом до нього, оскільки відповідачем належним чином було застраховано свою цивільно-правову відповідальність у ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», а звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів таким шляхом, є не передбачуваним чинним законодавством України захистом прав та інтересів, а тому не є підставою для стягнення цього відшкодування з відповідача. Суд зазначає, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У зв'язку з чим,суд зазначає, що вказана правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України є обов'язковою для судів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів та набув право вимоги до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 червня 2015 року, та скоєна з вини [PERSON] Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний суд України в п. 9 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 роз'яснив, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні (наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому стягненню з відповідача [PERSON] підлягає саме вартість матеріального збитку завданого власнику пошкодженого автомобіля в сумі 76164 гривні 12 копійок. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги конкретні обставини справи, розмір та характер заподіяної шкоди, виходячи з характеру правопорушення, а також враховує вимоги розумності та справедливості. Вимоги позивача [PERSON] про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 10000 гривень не є обґрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи. Посилання позивача, що виникла дорожня-транспортна пригода та не відшкодування відповідачем матеріальної шкоди призвело до емоційних страждань, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до лікарні, що автотранспортний засіб є єдиним його видом заробітку та доходу, що в свою чергу надає можливості йому забезпечувати матеріально свою сім'ю, суд не приймає, оскільки до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач звертався до медичної установи для отримання вказаних послуг та докази сплати грошових коштів за ці послуги, доказів, що автотранспортний засіб є єдиним його видом заробітку та доходу. Однак, суд вважає, що пошкодження автомобіля, який був власністю позивача, призводить до душевних страждань, зміну способу життя. Також суд приймає до уваги, що саме з вини відповідача [PERSON] позивач більше двох років не може вирішити питання щодо відшкодування завданих збитків. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн. є завищеним. На переконання суду стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн. буде справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які позивач зазнав. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 12000 гривень 00 копійок, витрат за проведення оціночної експертизи в сумі 990 гривень 00 копійок, витрат за зберігання автотранспортного засобу в сумі 1176 гривень 00 копійок, та витрат по сплаті судового збору. Так вказані витрати за проведення оціночної експертизи в сумі 990 гривень 00 копійок та за зберігання автотранспортного засобу в сумі 1176 гривень 00 копійок, понесені позивачем підтверджені належними доказами, однак відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи. У зв'язку з чим, заявлена позивачем вимога про відшкодування витрат понесених у зв'язку з отриманим ним висновку в позасудовому порядку до переліку встановленого ст.79 ЦПК України видів судових витрат не відносяться, а також заявлена вимога щодо відшкодування витрат за зберігання автотранспортного засобу, у зв'язку з чим до відшкодування не підлягають. Щодо заявленої вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 12000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, для того, щоб суд присудив витрати на користь першої сторони, вона повинна документально їх підтвердити. Таким підтвердженням може бути укладений в письмовій формі договір на надання правової допомоги. В ньому необхідно передбачити, яка саме правова допомога буде надаватися особі (складання позовної заяви, відзиви на позови, представництво в суді та ін.). Більше того, в договорі потрібно зазначити, по якій саме справі надаватиметься правова допомога (наприклад: по справі зі стягнення аліментів, заборгованості за договором , про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди). Не завадить також конкретно вказати, хто буде виступати відповідачем/позивачем у даній справі. У разі недотримання цих положень протилежна сторона може поставити в суді під сумнів те, що правова допомога надається саме по цій справі, що може бути підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат. Крім того, бажано навести в договорі розцінки за вчинення адвокатом (фахівцем у галузі права) конкретних правових дій: чи то написання позову, чи то з'явлення в судове засідання. У свою чергу особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання-передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді. Представником позивача надано до суду договір про надання юридичних послуг від 08.06.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] До вказаного договору представником позивача надано до суду копію квитанції за №34 від 08.06.2015 року на підтвердження сплати [PERSON] по справі щодо дорожньо-транспортної пригоди грошову суму в сумі 12000 гривень 00 копійок. Як вже зазначалось, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Однак, позивачем [PERSON] та його представником не обґрунтовано розмір оплати за правову допомогу в сумі саме 12000 грн., не зазначено, чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого постановою КМУ від 27 квітня 2006 року за № 590, мотивів з цього приводу не наведено, не надано розрахунку, акту-приймання передачі підписаного сторонами, що в свою чергу суд повинен був перевірити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з наданого позивачем та його представником до суду договору про надання юридичної допомогивід 08.06.2015 року, до якого в свою чергу надано квитанцію на підтвердження сплати суми послуг, вбачається, що він укладений між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого клієнт - [PERSON] доручає, а захисник - [PERSON] приймає на себе зобов'язання по наданню захисту інтересів [PERSON] в кримінальному провадженні, яке здійснюється в Овідіопольському ВП ГУНП України в Одеській області. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що на підставі наданого до суду договору, у позивача в цій справі відсутнє право вимоги на відшкодування витрат з правової допомоги, оскільки за наданим до суду договором, позивачем сплачувались грошові кошти саме за надання [PERSON] послуг по наданню захисту інтересів [PERSON] в кримінальному провадженні, яке здійснюється в Овідіопольському ВП ГУНП України в Одеській області. Витрат понесених позивачем по сплаті послуг з надання правової допомоги та представництва адвоката в цій справі, до суду не надано, у зв'язку з чим, суд вважає, що вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 12000 гривень є безпідставною, необґрунтованою та не підлягаючою до задоволення. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви, що містить вимогу майнового характеру в сумі 902 гривні 24 копійки та за подання до суду позовної заяви, що містить вимогу немайнового характеру в сумі 640 гривень 00 копійок, що в загальній сумі складає 1502 гривні 24 копійки, що підтверджується наданими до суду квитанціями. Щодо посилань представника відповідача, що з відповідачки не підлягає стягненню витрати по сплаті позивачем судового збору, оскільки [PERSON] має інвалідність ІІ групи, суд не приймає, оскільки з наданої до суду довідки від 20.09.2016 року на підтвердження вказаних обставин, вбачається, що [PERSON] мала інвалідність ІІ групи строком до 01 жовтня 2016 року. Доказів, що [PERSON] має інвалідність на цей час, що в свою чергу є підставою для звільнення від сплати судового збору, до суду не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 1401 гривні 64 копійки, сплачений позивачем при поданні до суду позову, що містить вимоги майнового та немайнового характеру, за мінімальними ставками відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial