Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до ПП «Мінераліз» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 16 липня 2014 року по 04 грудня 2018 року. Відповідачем в порушення вимог законодавства на день її звільнення нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 88 календарних днів, що становить 25 868,83 гривень. Окрім того у зв`язку з непроведенням ПП «Мінераліз» повного розрахунку з нею просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2018 року по день звернення до суду з позовом - 10 квітня 2019 року в розмірі 29356,96 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовільнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ПП "Мінераліз", та була звільнена з посади 04 грудня 2018 року, що підтверджено копією трудової книжки. Відповідно до довідки ПП «Мінераліз», що видана [PERSON] № 12-Б від 08.04.2019 року заборгованість перед позивачем по невиплаченій заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку становить 25 868,83 гривень. У зв"язку з чим вимоги позивача у частині стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підлягають до задоволення на суму, що підтверджена вказаною довідкою. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статі 117 цього кодексу. Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як убачається з довідки № 14-Б від 09 квітня 2019 року, що видана ПП «Мінераліз» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 341,36 грн. Отже, за період з 05 грудня 2018 року по 10 квітня 2019 року (день звернення до суду з позовом) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 86 Х 341,36 грн.= 29356,96 грн. Заперечень щодо здійсненого розрахунку відповідач не висловив, відзиву на позов не подав, свого розрахунку не здійснив, а отже суд приймає розрахунок здійснений позивачем до уваги. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки він здійснений у відповідності до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Таким чином, позовна вимога [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати підлягає до задоволення повністю, до стягнення належить 1113 грн. 36 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за даною категорією спорів, з відповідач слід стягнути судовий збір в дохід держави. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved