Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 21.03.2017 р. розірвано шлюб між нею та відповідачем - [PERSON] Під час шлюбу із відповідачем у них народились: дочка [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO] З 24.08.2013 р. шлюбні відносини між сторонами припинилися, при цьому дочка та син залишились проживати разом з позивачем та знаходились на її утриманні. За рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26.11.2013 р. з відповідача на користь позивача стягується аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину. Зазначає, що відповідач сплачує аліменти не вчасно та має заборгованість. Вважає, що відповідач батьківські обов'язки не виконує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не переймається їх виховуванням, навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дітьми, яке необхідне для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти. Зазначені фактори в сукупності розцінює, як ухилення відповідача від виховання дітей, які порушують права та інтереси дітей, тому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітніх дітей у зв'язку з ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Окрім того, враховуючи, що майнове становище позивача погіршилось, а майнове становище відповідача - покращилось, та крім того змінився прожитковий мінімум на дитину відповідно віку і діти потребують більше коштів для їх утримання, тому просила суд збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. 30.01.2018 р. відповідачем на адресу суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не визнає повністю аргументуючи тим, що він не ухиляється від покладеного на нього згідно ст. 180 СК України обов'язку утримання малолітніх дітей. Зазначає, що надана позивачкою інформація у своєму позові не відповідає дійсності оскільки не залежно від того, що відповідач проживає в іншому населеному пункті та районі, але по можливості приїжджав на зустріч з неповнолітніми дітьми по місцю їх проживання, в тому числі спілкувався з дітьми по телефону. Послався також на те, що з жовтня 2013 р. позивач почала створювати штучні перепони для нормально спілкування та зустрічами з дітьми. Перешкоди полягають у тому, що позивачкою ігноруються дзвінки відповідача, та навмисно не відкриваються двері за місцем проживання дітей, що у свою чергу розцінюється відповідачем, як штучна перешкода в побаченнях з дітьми. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав частково пояснивши, що не має постійного стабільного доходу, втім не заперечив проти збільшення розміру аліментів погодившись їх сплачувати у розмірах: 950 грн. щомісячно на утримання доньки [PERSON] та 750 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] просила задовольнити її позовні вимоги та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей оскільки відповідач протягом 5 років ні разу не з'явився до дітей та ні разу не зателефонував до дітей, не поцікавився. Послалась на можливість відповідача за час розгляду справи судом приїхати до дітей. Посилаючись на те, що батько забув про існування своїх дітей, тому позивач, як мати, просить притягнути його до відповідальності, як того вимагає закон держави, позбавити останнього батьківських прав (щоб останньому це слугувало наукою у майбутньому), збільшити розмір аліментів у частці від доходу починаючи стягнення з дня звернення до суду із позовом та стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору. Представник позивача -адвокат [PERSON] у судових дебатах висловив позицію, котрою просив задовольнити позов в частині збільшення розміру аліментів з підстав наведених у позовній заяві. Заперечив проти тієї обставини, що позивач не давала відповідачу можливості спілкуватися з дітьми оскільки останній ні разу за 5 років не приїжджав до дітей у с. Кожухів Літинського району Вінницької області за місцем проживання дітей. А також під час розгляду справи судом відповідачем не було вжито будь-яких заходів, щоб побачитись з дітьми, а відтак відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому останнього необхідно позбавити батьківських прав та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судових дебатах пояснив, що ним вживались заходи та він хотів навідатись до дітей, втім, коли ним вживались заходи, то двері йому ніхто не відчиняв, хоча за дверима було чути кроки. Одночасно, коли при наявності транспорту у відповідача було бажання прибути до дітей разом з позивачем, то послався на відмову позивача про такий візит. Також відсутність візиту до дітей мотивував відсутністю у нього коштів для здійснення поїздки. Погодився на зміну розміру аліментів у твердій грошовій сумі по 1000 грн на кожну дитину щомісячно. У судових дебатах представник відповідача - адвокат [PERSON] просив відмовити у задоволені позову про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем погашено заборгованість по аліментах. Вимоги про позбавлення батьківських відповідача вважає передчасними. Хоча у матеріалах справи є висновок органу опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації Літинського району Вінницької області про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей, однак представник вважає, що цей висновок носить рекомендаційний характер для суду та звернув увагу, що він прийнятий у відсутність відповідача. Із посиланням на міжнародну, національну, та практику Апеляційного суду Вінницької області просив відмовити в частині позову про позбавлення батьківських прав та надати [PERSON] шанс, ставлячи інтереси дітей в пріоритеті над інтересами матері. Представник органу опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації Літинського району Вінницької області [PERSON] у вирішення питання про стягнення аліментів поклалась на розсуд суду. У частині позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав позов підтримала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Так, у судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 14.08.2007 року виконавчим комітетом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 02.04.2012 року виконавчим комітетом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21.03.2017 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішення набрало законної сили 07.04.2017 р. (а.с. 13). У відповідності до довідки Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 667 від 04.10.2017 р. [PERSON] проживає [ADDRESS] у будинковолодіння свого брата - [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Діти проживають разом з матір'ю (а.с. 14). Згідно довідки виданої виконкомом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 673 від 09.10.2017 р., [PERSON] за адресою [ADDRESS], с. Кожухів Літинського району Вінницької області із 24.08.2013 року, не проживає, і вихованням дітей не займався (а.с. 15). Відповідно до довідки дирекції СЗШ І-ІІІ ст.. с. Кожухів за № 62 від 21.09.2017 р., [PERSON] - батько дитини [PERSON], яка до 01.09.2017 навчалась в 1-4 класах, жодного разу не відвідував батьківські збори. Не був присутній на дитячих ранках, виховних заходах, шкільних святах, де брала участь його дочка [PERSON] (а.с. 16). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 03.10.2017 р. за адресою [ADDRESS], [PERSON], [INFO] проживає разом з дітьми [PERSON], [INFO], та сином [PERSON], [INFO]. Квартира площею 50 кв.м. знаходиться в задовільному стані. У квартирі прибрано, зроблений ремонт. Для дітей створені всі умови для проживання, за дітьми здійснює належний догляд та виховання. Діти мають власну кімнату, письмовий стіл для виконання домашніх робіт. Сім'я благополучна. На час обстеження діти були чисті, доглянуті. Батько - [PERSON] чотири роки не проживає з дітьми, участі у їх вихованні не приймає (а.с. 17). В матеріалах справи наявні довідки Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницької області за № 1395 від 10.10.2017 р. згідно яких у 2013-2014 рр. підтверджується факт ухилення відповідача від сплати аліментів (а.с. 21-22). Аналогічними довідками за 2015-2017 р. вже підтверджується факт сплати аліментів останнім (а.с. 23-25). Згідно висновку органу Опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації Літинського району Вінницької області за № 01-27/662 від 31.10.2017 р. комісія з питань захисту прав Дитини Літинської РДА вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Довідкою Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницької області за № 127 від 10.01.2018 р. підтверджується, що зі [PERSON] аліментна плата стягується вчасно, заборгованість відсутня (а.с. 72). Заявою від 05.01.2018 р. до комісії з питань захисту прав дитини Літинської райдержадміністрації Вінницької області підтверджується бажання відповідача брати участь у спілкуванні з дітьми попри перешкоди позивача (з думки відповідача) (а.с. 73-74). Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], мати позивачки, висловила позицію якою вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він не цікавиться життям дітей та ніколи не поздоровляв їх з ніяким святом. Свідок [PERSON], який є братом позивача, у судовому засіданні повідомив, що відповідач за останні 5 років не брав участі у вихованні, лікуванні щодо дітей. Не просив та не бажав бачити дітей. Ініціативи не проявляв. По телефону з дітьми не спілкується. Свідок також зазначив, що на даний час саме він допомагає [PERSON] у вихованні та утриманні дітей. Свідки [PERSON] та [PERSON] впевнено ствердили про те, що відповідач [PERSON] не цікавиться своїми дітьми та не допомагає їм. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.3 ст. 51 Конституції України, дитинство в Україні охороняється державою. Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов'язків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, при здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено беззаперечних доказів, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своїх дітей в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Сторона позивача не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків відносно дітей. Відповідно до ч.ч. 4, 5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини. Так, орган опіки та піклування Літинської РДА у своєму висновку за № 01-27/662 від 21.10.2017 року вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача відносно його дітей - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Проте, суд зазначає, що зазначений висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав зроблений без спілкування з ним, без врахування значного віддалення місця проживання відповідача, а саме м. Могилів -Подільский Вінницької області. Також суд критично ставиться до тієї обставини, що під час засідання комісії з питань захисту прав дитини Літинської РДА під час розгляду заяви [PERSON] на засіданні комісії був відсутній відповідач [PERSON], а у самому висновку зазначено, чи взагалі проводились заходи про його повідомлення. Вказана обставина дозволяє зробити висновок, що відносно відповідача не було вжито заходів про необхідність зміни його ставлення до виховання своїх дітей, що слугує порушенням його прав. Відтак даний висновок не може братись до уваги. Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», пропонується з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Одночасно суд, зауважує, що заперечення позивачем позову у частині позбавлення батьківських прав слід розцінювати як зацікавленість [PERSON] у своїх батьківських правах. Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд повинен, зокрема, переконатися, чи грунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. В даній ситуації суд звертає увагу на ту обставину, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення позивача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв'язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя, (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»), втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Встановивши обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей, не відповідатиме інтересам самих дітей. Верховний Суд України в постанові у справі № 6-154цс 13 від 05.02.2014 року зробив наступний висновок: відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені п.2 ч.1 ст.164 СК України, відсутні. Таким чином, в судовому засіданні не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Так само не підтверджено належними доказами того факту, що до відповідача застосовувалися інші, менш суворі, заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01 листопада 2017р. підкреслив наступне. При позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність зміни ставлення до дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому важливе значення має висновок виконкому органу місцевого самоврядування про доцільність або передчасність застосування такого заходу. Слід також звернути увагу на те, створюються перешкоди для спілкування батька із дитиною з боку особи, з якою дитина проживає (в даному випадку мати). Сам факт оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку свідчить про наявність бажання у батька приймати учать у вихованні дитини. Також не береться судом мотив позбавлення батьківських прав відповідача, як несплата ним аліментів. Відповідно до Ухвали ВССУ від 01 листопада 2017р. у справі № 299/3019/16-ц , для позбавлення особи батьківських прав на підставі пункту 2, ст. 164 СК України у справі повинні бути інші докази, ніж документи, які підтверджують заборгованість по сплаті аліментів. При цьому сам по собі факт такої несплати, нехай і систематичної, не є злісним ухиленням від участі у вихованні дитини. Під час дослідження матеріалів справи вже бралось до уваги, що відповідачем сплачуються аліменти і заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Показання свідків не можуть братися до уваги, оскільки вони є родичами позивача та можуть бути зацікавлені в результатах розгляду справи. З урахуванням викладеного, оцінивши наявні у справі докази та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дітей, а доказів того, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дітей позивачем суду не надано, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав, а отже вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є такими, що не підлягають до задоволення. Щодо частини позовних вимог про зміну розміру аліментів. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26.11.2013 р. ухвалено змінити розмір аліментів та стягувати зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 12). Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] на ім'я [PERSON], оригінал якої було досліджено у судовому засіданні, останнім записом за № 06 від 24.05.2013 р. значаться відомості про припинення виплати по безробіттю останньому. Послідуючі записи відсутні (а.с. 88). Згідно зі ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України суд при визначенні аліментів враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 р.), мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 р.), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, згоду відповідача на зміну розміру аліментів, відсутність даних про наявність у позивача інших дітей, непрацездатної дружини, батьків, тому суд приходить до висновку, що аліменти слід визначити в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття.При цьому судом враховано, що прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років: з 01.01.2018 року - 1492 гривні, віком від 6 до 18 років: з 01.01.2018 р. - 1860 гривень, тобто 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на день ухвалення рішення становить 746 грн. та 930 грн. відповідно. У зв'язку із набранням 08.07.2017 р. чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача відповідно до розмір задоволених позовних вимог.

Outcome: partial