Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, та відповідно до позовних вимог просив визнати недійсним пункт 4.1.1. кредитного договору № ML-302/283/2007 від 14.08.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем ПАТ «ОТП Факторинг Україна». В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 14 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступник якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»), нею та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-302/283/2007 від 14.08.2007 року, за умовами якого вона отримала 120 290,00 (сто двадцять тисяч двісті дев'яносто) швейцарських франків на строк до 14.08.2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами згідно умов кредитного договору, на купівлю нерухомого майна. 12 серпня 2011 року між нею відповідачем було укладено додатковий договір №4 від 12.08.2012р. до кредитного договору № ML-302/283/2007 від 14.08.2007 року яким було змінено валюту кредиту на гривню. 24 лютого 2012 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю згідно до якого до відповідача-2 перейшли права вимоги до боржників щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитними договорами, а за кредитним договором укладеним між нею та відповідачем-1 перейшли права вимоги, щодо суми загальної заборгованості у розмірі 1 050 402, 89 грн. Відповідачем-2 позивачу було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 02.03.2015 року, з вказівкою, що сума заборгованості по відсоткам погашена в повному обсязі станом на 26.02.2013 року та відповідно до якого вона повинна повернути загальну суму заборгованості у розмірі 915 584,39 грн (дев'ятсот п'ятнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривні 39 копійок) та сума боргу по пені за період з 02.03.2014 року по 02.03.2015 року, яка складає 538 103,27 грн. (п'ятсот тридцять вісім тисяч сто три гривні 27 копійок). З того моменту, як до відповідача-2 перейшли права вимоги, щодо сплати суми загальної заборгованості за кредитним договором укладеним між нею, [PERSON] та відповідачем-1, вона почала здійснювати погашення кредитної заборгованості за кредитним договором на рахунок відповідача-2, та за період з 14.02.2012 року по 04.10.2013 року, добросовісно здійснювала щомісячні погашення у загальній сумі 209 012,88 грн. (двісті дев'ять тисяч дванадцять гривень 88 копійок), що підтверджують квитанції. Відповідно до наданого Відповідачем-2 розрахунку заборгованості, за такий самий період з 14.02.2012 року по 04.10.2013 року, вона сплатила загальну суму усього 91 856,01 грн. (дев'яносто одну тисячу вісімсот п'ятдесят шість гривень 01 копійку), а період з 14.02.2012 року по 26.02.2013 року, в який влна кожного місяця здійснювала погашення заборгованості згідно графіку, взагалі не враховано. Але надані квитанції підтверджують, що загальна сума сплати здійснена за період з 14.02.2012 року по 04.10.2013 року становить 209 012,88 грн. (двісті дев'ять тисяч дванадцять гривень 88 копійок), а отже й загальна сума заборгованості у розмірі 915 584,39 грн. (дев'ятсот п'ятнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривні 39 копійок) визначена у розрахунку заборгованості не відповідає дійсності. Крім того, відповідно до наданого розрахунку заборгованості загальна сума нарахованої пені за 1 рік (з 02.03.2014 року по 02.03.2015 року) складає 538 103,27 грн (п'ятсот тридцять вісім тисяч сто три гривні 27 копійок), що становить майже 59% (п'ятдесят дев'ять відсотків) від загальної суми заборгованості (суми заборгованості по кредиту та суми заборгованості по процентам за користування кредитом). Пунктом 4.1.1. кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Вона з цим пунктом договору не згодна, вважає що пункт договору таким, що створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а сама послуга за кредитним договором надається з недоліком (невідповідністю послуги вимогам нормативно-правового акту), а тому просить визнати даний пункт договору недійсним з моменту його укладення. На підставі зазначеного вона звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання, призначене на 27 січня 2016 року, позивач та представник позивача не з'явилися. Позивачка надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, про дату та час його проведення відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 52) про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання теж не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється Вислухавши пояснення учасників процесу в попередніх судових засіданнях, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання кредиту № ML-302/283/2007 від 14.08.2007 року, за умовами якого позивач отримала 120 290,00 (сто двадцять тисяч двісті дев'яносто) швейцарських франків на строк до 14.08.2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами згідно умов кредитного договору, на купівлю нерухомого майна. 12 серпня 2011 року між відповідачем та позивачем було укладено додатковий договір №4 від 12.08.2012р. до кредитного договору № ML-302/283/2007 від 14.08.2007 року яким було змінено валюту кредиту на гривню. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 4.1.1. договору передбачено, що у разі прострочення позивачем зобов'язання щодо погашення заборгованості по кредиту він сплачує пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, в валюті кредиту, наданого за цим договором. Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін. Однак ст.3 Закону встановлює граничні межі розміру пені, що не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Крім того, при укладенні договору відповідачем не враховані вимоги ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів", відповідно до яких (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивача. Згідно п.5 ч.3 ст.18 даного Закону несправедливими є умови договорів про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З урахування викладеного, суд вважає, що встановлений п. 4.1.1. договору розмір пені, якої є понад пятдесят відсотків більшим, є несправедливою умовою кредитного договору, який створює істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача та суперечить ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань". Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1ст.203 ЦК України. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Таким чином, п.4.1.1. Договору щодо обов'язку позивача сплачувати на користь відповідача пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення - підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.7 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Тому обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, знайшли підтвердження в судовому засіданні та були підтверджені належними письмовими доказами, суд вважає що вимоги обґрунтовані та є такими що підлягають задоволенню.

Outcome: approved