Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що з 1991 року, працював в Києво-Святошинських тепломережах оператором котельні, яка розташована на території лікарні. 24.12.1996, позивач останній день відпрацював на котельні і більше на роботу не виходив, так як згідно наказу №331 котельня була передана на баланс лікарні і змінились умови праці і заробітна плата. До цього часу заробітну плату за період до 24.12.1996 року, ні теплові мережі ні лікарня позивачу не виплатили мотивуючи відмову прогулами позивача з 25.12.1996 року по 27.02.1997 року. Позивач не надавав своєї згоди щодо виходу на роботу з 25.12.1996 року і про свою не згоду зазначив в наказі №35 від 24.12.1996 року. Просив суд зобов'язати Комунальний заклад Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» виплатити заборгованість по заробітній платі у період з 25 вересня 1996 року по 24 грудня 1996 року з урахуванням індексації в розмірі 2009 (дві тисячі дев'ять) гривень 00 коп. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача як представник Київського обласного протитуберкульозного диспансеру та як третя особа заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, з 1991 року, позивач працював в Києво-Святошинських тепломережах оператором котельні, яка розташована на території лікарні. 24.12.1997 року, позивач останній рік відпрацював на котельні і більше на роботу не виходив, так як згідно наказу №331 котельня була передана на баланс відповідачу і змінились умови праці і заробітна плата. Разом з тим до цього часу заробітну плату до 24.12.1996 року, ні теплові мережі ні лікарня позивачу не виплатили мотивуючи відмову прогулами позивача з 25.12.1996 року по 27.02.1997 року. Позивач ніколи не надавав своєї згоди щодо виходу на роботу з 25.12.1996 року і про свою не згоду зазначив в наказі №35 від 24.12.1996 року. З пояснень представника відповідача встановлено, що з 1 вересня 1996 року котельня № 9 Києво-Святошинської тепломережі виробничого об'єднання теплових мереж „Київоблкомунмережа", яка розташована на території лікарні, передана на баланс відповідача і працівники котельні переведені з 01.09.1996 року згідно наказу № 331-ОС від 09.09.1996, в якому [PERSON] не значиться. До 10.09.1996 штат машиністів газових котлів котельні лікарні був укомплектований. Адміністрація відповідача 03.10.1996 одержала наказ облтепломережі від 25.09.1996 за № 338-ОС про звільнення машиніста газових котлів ІІІ розряду [PERSON] по переводу в облтублікарню №1 з 25.09.1996. 03.10.1996 [PERSON] було повідомлено, що він не може бути прийнятий на роботу в зв'язку з відсутністю вакантних посад машиніста газових котлів, що підтвердив позивач особисто у судовому засіданні. В наступному був виданий наказ № 35 від 24 грудня 1996 року „Про поновлення на роботі машиніста газових котлів [PERSON] і проведення оплати за вимушені прогули, згідно чого, бухгалтерією була нарахована заробітна плата згідно діючого тарифного розряду в сумі 192 грн. З наказом № 35 [PERSON] був не згоден по причині малої заробітної плати і зміненими умовами праці. Згідно доповідної записки начальника технічного відділу Зінкевич І.В. 25 грудня 1996 року [PERSON] на роботу не з'явився, в табелі відпрацьованого робочого часу проставлено прогул, на підставі чого, [PERSON] було звільнено з роботи за невихід на роботу без поважних причин з 25 грудня 1996. Про повний розрахунок та нарахування заробітної плати в сумі 192 грн., а також про необхідність її отримати було письмово, неодноразово повідомлено [PERSON], але він її не отримав (не з'явився), що підтвердив особисто у судовому засіданні.Згідно діючого законодавства через три роки ця сума (депонована заробітна плата) була перерахована бухгалтерією закладу до державного бюджету України. Бухгалтерські документи: відомості на виплату заробітної плати, табеля про відпрацьований робочий час, штатні розписи і т.д. згідно наказу № 17-е від 15.09.1999 були знищені, згідно діючого законодавства документи відносяться до тимчасового зберігання, які підлягають знищенню.Це підтвердив у судовому засіданні відповідач та не спростував позивач. Відповідно до ч.ч.1, 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Надані позивачем копії наказу про поновлення на роботі від 24.12.1996, копія довідки про нарахування заробітної плати підтверджують лише факт знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем та виконання ним певних обов'язків в період перебування на посаді машиніста газових котлів, та позивача було звільнено. Ці документи фактично є опосередкованим доказом, а не вирішальним для розгляду даної справи, вони не стосуються виконання умов трудових відносин та не розкривають суті істотних умов, щодо яких сторони дійшли згоди при їх укладенні. Жодного іншого доказу про невиконання відповідачем трудового договору сторонами під час судового розгляду не надано і судом не встановлено. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов,язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача чи відповідача від обовязку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які є посилання в позовній заяві, без встановлення відповідних фактів. 27.12.1996 позивача було звільнено з посади машиніста газових котлів,в зв'язку з неодноразовими прогулами позивача, про що в табелі про відпрацьований робочий час за період з 25.12.1996 було зроблено відповідні відмітки.Також зазначені відомості підтверджуються копією наказу № 5 Головного лікаря облтублікарні № 1 від 27.02.1997 про звільнення позивача Позивач не надав суду, згідно до ст.ст. 77,78,79 ЦПК України, належних , допустимих та достатніх доказів , в розумінні доказів щодо неналежного виконання відповідачем як роботодавцем умов контрактів чи порушення вимог законодавства з приводу невиплати суми невиплаченої заробітної плати. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений уст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 2ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або законний інтерес способом, який встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно до ч.2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Таким чином, оскільки судом не встановлено і стороною позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, тому відсутні правові підстави для задоволення таких позовних вимог.Також слід врахувати, що позивач не виходив на роботу після 24.12.1996, що підтвердив у судовому засіданні. Крім цього, позивач не спростував тієї обставини, що будучи зарахованим до штатного розпису відповідача, у період з 25.12.1996 до 27.02.1997 трудові обов'язки не виконував, що й було відображено в наказі за № 1 від 27.02.1997 про звільнення позивача з роботи. Тобто, обставини звільнення позивача підтверджено наказом про його звільнення від 27.02.1997 та особистими поясненнями позивача та представника відповідача, та не спростовують факту звільнення з роботи з нереабілітуючих підстав.Таким чином, судом встановлено, що позивач не був зарахований до штатного розпису відповідача в період з 25.09.1996 по 24.12.1996. Отже, заробітна плата не нараховувалась та обов'язкові платежі до державного бюджету з такої оплати праці не відраховувались. Отже, у відповідача не виникло обов'язку зі сплати заробітної плати позивачу за цей період. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed