Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на праві приватної власності їй належить житловий будинок [ADDRESS]. В цьому помешканні зареєстрована відповідачка та її двоє малолітніх дітей. Але вона та її діти не проживають в будинку з 2012 року. Покликаючись на положення ЦК України, ЖК України позивачка просить суд задоволити заявлений позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Згідно до заяви, просить справу розглядати без її участі, позов підтримує. Представник позивачки позов підтримав та пояснив суду про обставини, описані вище. Додав, що відповідачка не надає та не надавала допомоги на утримання будинку, не користується будинком з 2012 року, на даний час постійно проживає за іншою адресою. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Зважаючи на це просить суд задоволити заявлений позов. Відповідачка позов не визнала. Зазначає, що вона з 2012 року проживає в іншому помешканні, там же проживають і її діти. Але вона не певна, що їй дозволять користуватися зазначеним помешканням стільки, скільки вона забажає. Тому просить відмовити у задоволенні заявленого позову. Якби у неї була можливість зареєструватися за іншою адресою, то вона тоді добровільно знялася б з реєстраційного обліку у будинку позивачки. Представник органу опіки та піклування вважає, що неповнолітні (малолітні) діти мають бути забезпечені житлом. Прийняття рішення покладає на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачка та її двоє дітей ([PERSON], 2007 р.н.; [PERSON], 2017 р.н.) є зареєстрованими в даному помешканні. Відповідачка проживала в цьому будинку протягом 2006-2012 р.р., коли була у шлюбі з внуком позивачки. Після розірвання шлюбу вона з весни 2012 року не проживає та не користується житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Так само цим приміщенням з указаного періоду не користується її старша дитина - донька [PERSON], 2007 р.н. Спільне господарство не ведеться. Про цю обставину повідомив представник позивачки, та цю обставину визнала відповідачка. Про вищезазначене підтвердили свідки [PERSON] та свідок [PERSON] В судовому засіданні не були підтверджені обставини того, що позивачка та відповідачка були членами сім'ї. Як вже зазначалося, з весни 2012 року відповідачка залишила будинок позивачки, та проживає разом з дітьми за адресою: будинок [ADDRESS]. З цього часу відповідачка жодного разу не відвідувала будинок позивачки, не користувалася ним. Вона не сплачувати будь-які кошти за житлово-комунальні послуги; не приймала участь в утриманні будинку іншим способом. Вона не веде з позивачкою спільне господарство, вони не пов'язані спільним побутом. Таким чином на підставі статті 107 ЖК України відповідачка та її старша дитина втратили право на користування будинком, що належить позивачці, оскільки вибули на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в с. Олександрія Рівненського району Рівненської області. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Це ж стосується дітей віком від 10 до 14 років. Дитина [PERSON], 2007 р.н., проживає з мамою (відповідачкою) в будинку [ADDRESS]. Спору щодо її місця проживання між батьком дитини та мамою дитини відсутній. Дитина [PERSON], 2017 р.н., ніколи не проживав в будинку [ADDRESS], та не користувався ним. Він також проживає з мамою (відповідачкою) в будинку [ADDRESS]. Зважаючи, що дитина [PERSON], 2017 р.н., проживає з мамою (відповідачкою) в будинку [ADDRESS], то й реєстрація його місця проживання мала б бути проведена саме за цією адресою. Проте реєстрація місця проживання дитини була здійснена всупереч фактичному місцю проживання мами дитини - в будинку позивачки, де дитина ніколи не проживала. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, є підстави визнати відповідачку та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивачки. При цьому права малолітніх дітей не будуть порушені. Адже діти забезпечені житлом за місцем проживання відповідачки. Розглянувши справу в межах заявлених позивачкою вимог та зазначених і доведених обставин суд вважає, що позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved