Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в подальшому який уточнила про визнання права користування житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідач за первісним уточненим позовом звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним ордеру. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за первісним позовом посилається на те, що з відповідачем по справі, з 14.09.2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.08.2013року розірвано. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON], [ADDRESS], та дочка - [PERSON], [INFO], у свідоцтвах про народження яких [PERSON] записаний батьком дітей. Під час перебування у шлюбі, 14.04.2010 року Управлінням житлово - комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області на ім'я позивача за уточненим первісним позовом з сім'єю з 4 - х осіб було видано ордер № 57 на жилу площу в гуртожитку на право зайняття квартири з 1-ї кімнат житловою площею 18,0 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На даний час на реєстраційному обліку по вказаній кімнаті перебувають: [PERSON], [PERSON] та неповнолітні [PERSON], [PERSON] Кімната не приватизована та не є приватною власністю. За користування кімнатою в гуртожитку, нараховувалися житлово - комунальні послуги, вартість яких утримувалася щомісячно з заробітної плати позивача за первісним позовом починаючи з 2010 по 2013 рік, так як вона працювала музичним керівником в комунальному дошкільному навчальному закладі № 183 «Струмочок». Після розірвання шлюбу через різні погляди на життя та сім'ю, відносини між сторонами по справі суттєво погіршилися, втратилася довіра, повага один до одного, відчуття відповідальності, як батька, з боку [PERSON] по відношенню до дітей. Під постійним психологічним тиском та чиненням перешкод у користуванні кімнатою № [ADDRESS] за вищевказаною адресою з боку відповідача, у вересні 2013 року [PERSON] змушена була разом з дітьми, в їх інтересах, лишити своє місце проживання та винаймати житло, так як постійні образи з боку [PERSON] в їх бік, свідками яких були діти, негативно впливало на їх розвиток, навчання та психічний стан. Під постійним психологічним тиском з боку відповідача, 10.06.2014 року позивач змушена була знятися з реєстрації за вищевказаною адресою та зареєструвалася в подальшому у своїх батьків, які поживають у м. Жовті Води Дніпропетровської області. 15.04.2016 року право на реєстраційний облік за вказаною адресою поновлено та позивач разом з неповнолітніми дітьми на даний час мешкають в кімнаті № [ADDRESS].Однак відповідач чинить перешкоди неповнолітнім дітям та мені, як законному представнику неповнолітніх дітей, у користуванні кімнатою в якій вони зареєстровані. Постійно погрожує виселити. З листопада 2013 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в кімнаті не має, місце проживання його не відоме. Він здавав кімнату в найм стороннім особам. Крім того, він не здійснює оплату житлово - комунальних послуг, що спричинило виникненню великої заборгованості, яка на даний час стягується з нього за рішенням суду. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад двох років не мешкає у кімнаті № [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS], його можна визнати особою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В 2015 році у позивача за первісним позовом народився син - [PERSON], [INFO],. Відомості про батька записано з її слів. На даний час позивач за первісним позовом не працює, перебуває у відпустці про догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, має тяжке фінансове становище, так як на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, тому платити комунальні послуги за [PERSON], який в кімнаті понад двох років не мешкає, у неї немає фінансової можливості. Тому просить суд визнати за [PERSON] право на користування кімн. [ADDRESS], як законного представника неповнолітніх. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування зазначив, що йому як молодому спеціалісту, який приїхав працювати з м. Жовті Води на металургійний комбінат, 19.12.2001 року видався ордер № 0071 на житлову площу у гуртожитку [ADDRESS]. [PERSON] в добровільному порядку в 2014 році знялась з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] не проживала за вказаною адресою майже 2 роки, та фактично втратила право користуватись вказаною кімнатою. Ордер № 57 на жилу площу у гуртожитку від 14.04.2010 року виданий на ім'я [PERSON] порушує право [PERSON] на користування кімнатою у гуртожитку. Тому просить суд визнати недійсним ордер № 57 від 14.04.2010 року, виданий на ім'я [PERSON] на житлову площу у гуртожитку з правом зайняття квартири з 1-ї кімнати житловою площею 18.0 кв. м за адресою: [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом в ході судового розгляду зазначила, що відповідачем за первісним позовом не було доведено належними та допустимими доказами причини поважності відсутності його у спірному житловому приміщенні, причому, із позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням Відповідач за первісним позовом не звертався, тому вважає, що уточнені позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні заперечував з приводу задоволення первісного уточненого позову, але не заперечував проти того факту, що ним було надано спірну квартиру для проживання сторонніх осіб у 2014 році. Представник третьої особи органа опіки та піклування Виконкому Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності представлені докази, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги відповідача за первісним уточненим позовом та позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Встановлено, що 14 квітня 2010 року [PERSON] з сім'єю з 4-х осіб видано Ордер на жилу площу в гуртожитку № 57 на право зайняття квартири з 1 кімнати жилою площею 18,0 кв. м., за адресою [ADDRESS]. На підставі ордеру в кімнату вселились [PERSON] та члені її сім"ї - чоловік [PERSON], син [PERSON], та донька [PERSON], та зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою (а.с.14). Також судом встановлено, що у період з 2010 року по 2013 рік із заробітної плати [PERSON] утримувалися кошти за житлово-комунальні послуги, у тому чіслі за: водопостачання та водовідведення, газопостачання, теплову енергію, електроенергію, про що свідчать копії квитанцій за вказаний період (а.с.21-24). Як вбачається з довідки № 1558 від 26.01.2016 року за адресою:[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.16). Як вбачається з довідки № 1559 від 26.01.2016 року за адресою:[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] зареєстрованою не значиться (а.с.15). Судом встановлено, що відповідно до Акту № 1561 від 26.01.2016 року, зареєстрованого ОСББ «Домнобудівників 2, корпус 2», так як [PERSON] здає кімнату у гуртожитку в найм, діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які зареєстровані з батьком не мають можливості мешкати за місцем реєстрації (а.с.17). Також судом встановлено, що відповідно до Акту № 1560 від 27.01.2016 року, зареєстрованого ОСББ «Домнобудівників 2, корпус 2», наймач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, має велику заборгованість за житлово-комунальні послуги (а.с.18). В матеріалах справи містяться копії квитанцій про оплату, з яких вбачається, що [PERSON] частково сплачував за комунальні послуги. Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Серед основних прав і свобод людини і громадянина є право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ця норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату, відповідно до закону. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності. Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У цій справі, спір стосується наявного майна, яке було передане у користуванні членів сім'ї позивача за первісним уточненим позовом відповідно до рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради. Таким чином, відповідно до положень ст. 41 Коституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 1216 ЦК України, [PERSON] має право на судовий захист свого порушеного права. Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Судом встановлено, що Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 серпня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.9). Разом із тим, розірвання шлюбу не може бути виключною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР) необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності; перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. За клопотанням сторін у судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що йому не відомо, коли у які проміжки часу позивач за первісним позовом не проживала у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що на його думку та спираючись на його спогади, відповідач за первісним позовом перестав проживати у спірній квартирі близько півтора роки тому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що особисто не бачила, хто з осіб безпосередньо користувався спірною квартирою, входив і виходив з неї. Також зазначила, що їй було відомо про здачу квартири [PERSON] в піднайом стороннім особам строком приблизно на півроку. Аналізуючи у сукупності покази свідків, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно тривалий час не проживав у спірному житлі понад встановлені строки. Разом із тим, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням значення має не лише тривалість відсутності наймача понад встановлені законом строки (у даному випадку шість місяців), а й причини такої відсутності, які мають бути не поважними. Тобто, якщо особа тривалий час, понад шість місяців не проживає в спірному приміщенні з поважних причин, то така особа не може бути визнана такою, що втратила право користування приміщенням, наданим на підставі ордеру. З пояснень сторін та їх представників, та з показів свідків судом встановлено, що до і після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем склалися не дружні відносини, між ними виникали конфлікти, що стало підставою для їх окремого проживання. Однак, на підставі аналізу норм житлового законодавства України, суд приходить висновку, що відповідач за первісним уточненим позовом, як член сім'ї наймача житлової квартири, має рівноцінне право користування житловим приміщенням наряду з колишньою дружиною та своїми дітьми і може бути позбавлений його лише з підстав, передбачених законом. Законом встановлено шестимісячний строк, протягом якого при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо відсутності відповідача понад встановлений законом строк, суд бере до уваги, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. В контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Судом критично оцінюються наявні в матеріалах справи акти про не проживання Відповідача у спірній квартирі і щодо втрати ним права на користування жилим приміщенням в квартирі, оскільки такі акти складені формально, у них не зазначено чи перебувають особисті речі відповідача у кімнаті, не вказано, з якого джерела інформації встановлено, що останній понад півроку там не проживає. Також суд зазначає, що як за позивачем за первісним позовом, так і за відповідачем за первісним позовом визначено право користування квартирою, яка не належить їм на праві приватної власності, а отже відповідач за первісним позовом має таке ж рівне право на проживання в спірній квартирі, використання її за цільовим призначенням, проживання в ній, як і позивач за первісним позовом. Суд вважає, що Відповідач за первісним позовом своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від спірної квартири, причини його тимчасової відсутності є поважними, таким чином доводи позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, та такими, що підлягають задоволенню частково, тому за [PERSON] слід визнати право користування житловим приміщенням - кімнатою № [ADDRESS], як законного представника неповнолітніх. Що стосується доводів відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом стосовно визнання недійсним ордеру № 57 від 14.04.2010 року виданого на ім'я [PERSON] на житлову площу в гуртожитку з правом зайняття квартири з 1-ї кімнати житловою площею 18,0 кв. м за адресою [ADDRESS] суд вирішує наступне. Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідачем не надано доказів, що ордер на житлове приміщення, а саме кімнату № [ADDRESS] визнано недійсним у встановленому законодавством порядку, а отже й відсутні підстави вважати, що позивач не має права на користування спірним житлом. Також судом не встановлено, що порушені права [PERSON], оскільки його було внесено до вказаного ордеру, який видавався на його дружину. Відповідачем за зустрічним позовом до суду надано заяву про скасування строку позовної давності, в якій вона просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу за зустрічним позовом [PERSON] у повному обсязі заявлених ним позовних вимог, в обґрунтування зазначає, що спірний ордер мав місце 14 квітня 2010 року, у [PERSON] виникла необхідність у зверненні із позовом до суду про визнання ордеру недійсним лише, коли до нього були звернені уточнені позовні вимоги, зі спливом більш як шести років. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (в редакції від 25.05.1998 року), на вимоги про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення за передбаченими ст. 59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають. Як вбачається з заяви, наданої до суду виконкомом Металургійної районної у місті ради, встановлено, що на теперішній час діти сторін по справі зареєстровані та проживають за адресою:[ADDRESS] кімн. [ADDRESS], отже права дітей на користування означеним житлом не порушені. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial