Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування від 29.12.2004 року, укладений між [PERSON] з одної сторони, та з іншої сторони [PERSON] , посвідчений державнім нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Білецькою Наталією Степанівною, зареєстрований в реєстрі за № 3-1445, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру за номером [ADDRESS] , - удаваним. Визнати договір дарування від 29.12.2004 року, укладений між [PERSON] з одної сторони, та з іншої сторони [PERSON] договором купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] - купив квартиру за номером [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності 1/2 ідеальну частку квартири за номером [ADDRESS] , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя. Позов обґрунтовано тим, що 25.09.1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказану квартиру до придбання [PERSON] та [PERSON] орендували у [PERSON] та згодом домовилися про її продаж за 14636,00 грн. Оскільки власних коштів подружжю не вистачало, частину коштів було надано мамою позивача. Між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2004 року було укладено договір дарування квартири, хоча насправді квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] за 14636,00 грн. Документальне оформлення відносин продажу здійснював відповідач [PERSON] особисто, який 29.12.2004 року уклав не договір купівлі-продажу квартири, а договір дарування квартири на своє ім`я. Відповідач [PERSON] 30.05.2018 року надав розписку, згідно якої підтвердив, що отримав кошти в сумі 14636,00 грн., в якості плати за квартиру за номером [ADDRESS] , від [PERSON] . Позивач наголосила, що, між сторонами договору дарування від 29.12.2004 року не існує жодних близьких особистих відносин, які б допускали безоплатну передачу вказаного житла у особисту власність [PERSON] . Позивач зазначила, що про укладання договору дарування дізналась в 2018 році під час виїзду з квартири, тому вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений. Враховуючи викладене позивач просить визнати удаваним договір дарування від 29 грудня 2004 року, поділити спільне майно подружжя. Ухвалою суду від 06.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.08.2018 року, за заявою позивача, вжито заходів забезпечення позову танакладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,32 кв.м. та належить на праві приватної власності [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ). 06.09.2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, у якому відповідач вказав, що вважає позов необґрунтованим та безпідставним, оскільки оспорюваний договір дарування квартири укладено у встановленому законом порядку та формі. У пункті 8 договору вказано, що договір не носить характеру удаваного чи фіктивного. Розписка [PERSON] від 30.05.2018 року не містить підпису [PERSON] Договір від 29.12.2004 року не містить жодного пункту щодо здійснення оплати за квартиру, так само як і відсутні докази щодо здійснення [PERSON] оплати за квартиру. Відповідач вказує, що позивачем не заперечується той факт, що договір дарування квартири від 29.12.2004 року повністю відповідає вимогам діючого законодавства України з повним дотриманням норм статей 202, 203 ЦК України, посвідчений нотаріально та внесений до Реєстру нотаріальних дій Державною нотаріальною конторою в особі нотаріуса. Посилання позивачем на статті 69, 70, 71 СК України є безпідставними, оскільки квартира не є спільною сімейною власністю подружжя і не може бути предметом поділу майна. Застосування норми статті 655 ЦК України до спірних правовідносин з боку позивача є хибним, останньою не надано будь-якого письмового доказу того, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири за грошові кошти. Посилання на норми статей 368 ч. 3 ЦК України, ст. 60 ч. ч. 1, 2 СК України про те, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, до предмету даного спору не може застосовуватись, оскільки квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, і не може ділитися в натурі. Також відповідач вказує, що з моменту укладення договору дарування пройшло 14 років, отже до визнання його недійсним сплив строк позовної давності. На підставі вищевикладеного, відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. 19.09.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказала, що про існування спірного договору дарування квартири вона дізналася лише у травні 2018 року, оскільки раніше відповідач [PERSON] документи щодо права власності на квартиру позивачу не надавав. З метою встановлення того, що спірна квартира була придбана саме у порядку купівлі-продажу, позивачка звернулася до відповідача [PERSON] , який підтвердив факт купівлі-продажу, шляхом надання розписки, згідно якої підтвердив отримання коштів у сумі 14 636,00 грн. у якості плати за спірну квартиру. Позивач вказує, що не володіла інформацією про те, що відповідач [PERSON] , придбавши квартиру частково за спільні кошти подружжя та частково за кошти матері позивача, отримав у власність квартиру на підставі договору дарування. Позивач вважає, що такі дії відповідачем [PERSON] були вчинені з метою недопущення у подальшому визнання квартири об`єктом праві спільної сумісної власності подружжя. Укладання договору дарування квартири позивач вважає незаконним, оскільки насправді за квартиру було сплачено кошти, отже фактично укладено договір купівлі-продажу. Позивач зазначає, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2018 року, та цього ж року позивач звернулася до суду з даним позовом. На підставі викладеного, позов просила задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 29.11.2018 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу та поділ майна подружжя в якості третьої особи державного нотаріуса Другої Житомирської нотаріальної контори Білецьку Наталію Степанівну. Витребувано у державного нотаріуса Другої Житомирської нотаріальної контори Білецької Н.С. копії матеріалів, які стали підставою для укладання договору дарування квартири [ADDRESS] . Протокольною ухвалою суду від 18.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Позивач пояснила, що в 2018 році між нею та чоловіком погіршилися сімейні стосунки, відповідач створив нестерпними умови проживання в квартирі та позивач була вимушена залишити місце проживання. Під час пакування валіз, в підвальному приміщенні знайшла папку з документами щодо встановлення автономного опалення в квартирі в 2005 році, серед яких була копія договору дарування, тому саме в 2018 році її стало відомо про укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу. Зазначила, що її мати надала для купівлі квартири 1000,00 дол. США, проте відповідні письмові докази відсутні. Пояснила, що відповідач на протязі їх спільного проживання на її вимогу не надавав дозволу на її прописку в дані квартирі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні. При цьому відповідач зазначив, що було укладено саме договір дарування, пояснив, що між ним та [PERSON] склались неофіційні підприємницькі відносини, внаслідок чого виникли фінансові зобов"язання, [PERSON] дав в користування [PERSON] 15 000,00 грн, однак останній не мав коштів для їх повернення, тому подарував квартиру. Представник відповідача наголосив, що про укладення договору дарування позивачу було відомо ще в 2004 році. Наполягав на застосуванні строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З пояснень свідків та сторін [PERSON] перебуває в тяжкому хворобливому стані, тому не з`явився в судове засідання. Подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував щодо задоволення позову. У матеріалах справи міститься заява третьої особи [PERSON] , у якій вона просила розгляд справи проводити без її участі, при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 25.09.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. (а.с. 18) 29.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передав безоплатно у власність гр. [PERSON] належну дарувальнику квартиру [ADDRESS] . [ADDRESS] цей сторони оцінили у сумі 14636,00 грн. (а.с. 7) 30.05.2018 року [PERSON] складено розписку, у якій вказано що 29.12.2004 року він продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , та отримав за продаж квартири 14636,00 грн. (а.с. 74). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Дарування вчиняється безоплатно на користь певної особи. У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Розписка складена [PERSON] 30.05.2018 року, де вказано, що 29.12.2004 року він продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , та отримав за продаж вказаної квартири 14636, 00 грн. не заслуговує на увагу з огляду на наступне: розписка складена за сплином 14 років; зі змісту розписки вбачається, що складена [PERSON] одноособово та не містить даних, які свідчили б про передачу зазначених коштів відповідачем [PERSON] саме в тих цілях, які вказані в тексті розписки. За відсутності відповідача [PERSON] в судовому засіданні, суд не мав можливості переконатись в справжньості написання розписки саме [PERSON] , а також в тому, що її виготовлення відповідало його внутрішній волі, адже [PERSON] договір дарування протягом чотирнадцяти років не оскаржувався. Позивачем не надано доказів про те, що [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників ніж укладання договору дарування. В судовому засіданні 18.11.2019 року було допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 142-150) Так, [PERSON] , вказала, що є дружиною відповідача [PERSON] та пояснила, що її чоловік продав [PERSON] квартиру за кошти близько 15 тисяч гривень, свідок зазначила, що не приймала участі в укладанні договору купівлі-продажу, оскільки квартира була особистою власністю [PERSON] , про укладання договору купівлі-продажу її відомо зі слів [PERSON] , кошти від продажу свідок не бачила, зазначила, що можливо кошти її чоловіком були передані доньці , яка проживає в Польщі. Свідок [PERSON] пояснила, що з сім`єю [PERSON] були сусідами. При спільному святкуванні з нагоди придбання майна, подружжя [PERSON] повідомило, що квартира була ними куплена. Договору свідок не бачила. Новина була оголошена всім присутнім, ким саме остання не пам`ятає. Свідок [PERSON] вказала, що вона є матір`ю [PERSON] та у 2004 році надала дочці та зятю 1000,00 дол. США для придбання квартири. Письмовий документ про отримання коштів не складався. Договір про придбання квартири свідок не бачила. Враховуючи те, що покази свідків [PERSON] та [PERSON] грунтуються на припущеннях, останні не були присутні при укладанні договору, не підтвердили факту передачі коштів, відомості які останні повідомили в суді їм відомі зі слів інших осіб, суд не приймає покази свідків до уваги. Покази свідка [PERSON] про передачу грошових коштів на придбання квартири в сумі 1000,00 дол. США заперечуються відповідачем [PERSON] та в сукупності не підтверджені іншими доказами, а саме надання грошових коштів має бути підтверджено письмовим доказом, за таких обставин суд позбавлений можливості використати покази вказаного свідка для на підтвердження обставин, які доводить позивач. Відповідач [PERSON] в підтвердження дійсного мотиву укладання договору дарування з особою, яка не перебуває з ним в родинних відносинах, зазначив, про те, що здійснюючи неофіційну підприємницьку діяльність надавав [PERSON] кошти в розмірі 15000,00 грн., які останній не мав можливості повернути, тому уклав саме договір дарування. [PERSON] не спростоване вказане твердження та позивач жодних заперечень з цього приводу не висловила. Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1, 2 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Слід зауважити, що позивач не посилалася, та з встановлених обставин не вбачається наявності документального підтвердження укладення сторонами 29.12.2004 року договору купівлі-продажу спірної квартири, який в дійсності оформлений у вигляді договору дарування, а саме: розміщення в засобах масової інформації продавцем квартири оголошення про продаж квартири або пошук потенційних покупців квартири іншим шляхом; зняття з рахунків грошових коштів до моменту укладення або безпосередньо після укладення спірного договору дарування; наявність розписки на день укладання договору про отримання продавцем грошових коштів за квартиру, документальне підтвердження оплати можливих рієлторських послуг щодо супроводження даної угоди тощо. Договір дарування квартири від 29.12.2004 року повністю відповідає вимогам діючого законодавства України з повним дотриманням норм статей 202, 203 ЦК України, так як не суперечить Цивільному кодексу України, а саме особи, які його вчинили та посвідчили мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину є вільними і відповідало їх внутрішній волі, правочин спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, належним чином посвідчений нотаріально та внесений до Реєстру нотаріальних дій Державною нотаріальною конторою в особі нотаріуса. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вважати, що оспорюваний правочин за своєю природою є договором купівлі-продажу підстав не має. Дослідженими доказами позивачем не доведено, а судом не встановлено, що [PERSON] при укладанні договору дарування отримав кошти за відчуження квартири, що вказувало б на укладання договору купівлі продажу та на удаваність договору дарування, не доведено, що мало місце приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Суд відмовляє в задоволенні вимоги про поділ спільного майна подружжя, оскільки позивачем не доведено спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] . Вимога про поділ майна є похідною від первісної вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином, яка залишена судом без задоволення. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності є не можливим. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача з підстав їх необґрунтованості, то підстав для застосування строку позовної давності на якому наполягав відповідач [PERSON] суд не вбачає.

Outcome: dismissed