Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів ПрАТ «СК «Юнівес», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.03.2017 року в м. Києві по вул. Новокостянтинівська, 11, [PERSON] , керуючи автомобілем «Opel Corsa» д.н.з. [NUMBER] не дотрималась безпечної дистанції та здійснила зіткнення з транспортним засобом «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , який в свою чергу здійснив зіткнення з транспортним засобом «КІА Cerato» д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок зазначеної ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, чим власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] було завдано матеріальної шкоди. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2017 року у справі 758/4653/17 винним у вчиненні правопорушення, внаслідок якого відбулась зазначена дорожньо-транспортна пригода, визнано [PERSON] Разом з тим, на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 р. цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання ДТП була застрахована ПрАТ «СК «Юнівес» відповідно до Полісу ОСЦПВВНТЗ № АК 1939904. Позивачка звернулася до ПАТ «СК «Юнівес» та надала усі необхідні документи, надання яких передбачається ст. 35 Закону України №1961-IV, в тому числі Заяву про страхове відшкодування, а також документ, що підтверджує витрати на проведення дослідження з визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] . Станом на дату подання позову ПрАТ «СК «Юнівес» сплатив позивачці лише частину страхового відшкодування в розмірі 31 259,15 грн. Позивачка з метою встановлення вартості матеріального збитку, завданого пошкодженням «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] звернулася до судового експерта Новоселецького В.А . Так, відповіднодо Висновку № 02/04 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку від 10.04.2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] внаслідок його пошкодження у ДТП складає 88 314,77 грн, що на 57 055, 62 грн. перевищує розмір виплаченого страхового відшкодування, з огляду на що позивачка звертається до суду за захистом права на отриання належного за розміром страхового відшкодування. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на користь [PERSON] несплачену частину страхового відшкодування в розмірі 57 055, 62 грн. та витрати на проведення дослідження в розмірі 3 000, 00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 72 142, 40 грн. 22.11.2017 року від представника [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшли Заперечення, в яких представник зазначає, що позовна вимога щодо стягнення з [PERSON] на користь позивачки різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування у сумі 72142, 40 грн. є передчасною, оскільки позивачка не надала суду жодного доказу недостатності страхової виплати в розумінні ст. 1194 ЦК України в якій зазначається, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, представник звертає увагу суду, що відповідно до розрахунків ПрАТ «СК «Юнівес», майнова шкода, яка була завдана позивачці внаслідок ДТП орієнтовно складає 88 314, 77 грн., яка повністю покривається, оскільки ліміт відповідальності [PERSON] щодо заподіянню шкоди майну третім особам складає 100 000 грн. Щодо посилання позивачки на «Заключение № 02/04 експертного «автотовароведческого исследования по определению материального ущерба поврежденного в результате ДТП колесного транспортного средства марки: «Mitsubishi Lancer» гос. номера [NUMBER] составленного 10.04.2017 года», яке було зроблено за її заявою спеціалістом Новоселецьким В.А. то зазначаний доказ взагалі є неналежним та недопустимим в розумінні ст. 58, 59, 64 ЦПК України з наступних підстав. У ч. 1 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» зазначається, що судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). В ч. 3 цієї ж статті зазначається, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. З огляду на зазначене «Заключение № 02/04 експертного «автотовароведческого исследования по определению материального ущерба составленного 10.04.2017 года», вважати належним та допустимим письмовим доказом в розумінні ст. 58, 59, 64 ЦПК України не можна. На підставі викладеного, представник відповідачки [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди з [PERSON] Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року прийнято відмову позивачки [PERSON] від позовних вимог до ПрАТ «СК «Юнівес» про стягнення частини страхового відшкодування та провадження в цій частині по справі закрито. Справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди передано на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «Юнівес», [PERSON] про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП прийнято до свого провадження. 02.11.2018 року до суду надійшла Заява представника позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник вказує, що згідно з Висновком № 02/04 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку від 10.04.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] становить 160 457,17 грн. У зв`язку з наявністю у справі двох звітів про оцінку вказаного автомобіля, один з яких було виконано на замовлення ПрАТ «СК «Юнівес», стороною позивача було заявлено клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи. Під час перебування матеріалів цивільної справи в експертній установі, позивачеві надійшла пропозиція від ПрАТ «СК «Юнівес» про укладення Угоди про виплату страхового відшкодування, підписавши яку ПрАТ СК «Юнівес» фактично визнали недійсність Оцінки автомобіля Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , виконаної на їх замовлення. За вказною Угодою від 21.06.2018 року ПрАТ «СК «Юнівес» здійснило доплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 30 000, 00 грн. У зв`язку з цим представник просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 99 198, 62 грн. та витрати на проведення дослідження в розмірі 3 000, 00 грн. 12.12.2018 року від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі 755/18006/15-ц відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття З Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 209/3145/15-ц, провадження № 61 -6914св18, відповідно до якої: «...Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП, може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Втім, позивачка скористалась таким своїм правом, домовившись з ПрАТ «СК «Юнівес», що з метою врегулювання спору, на основі взаємних поступок дійшли згоди про укладання Угоди про виплату страхового відшкодування: ПрАТ «СК «Юнівес» за результатами розгляду позовної заяви та доданих до неї документів, що підтверджують факт настання, причини, обставини страхового випадку та розмір збитку, прийняло рішення про доплату страхового відшкодування у зв`язку з заподіянням шкоди власнику транспортного засобу «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] . Отже, укладанням Угоди про виплату страхового відшкодування від 21.06.2018 року, ПрАТ «СК «Юнівес» сторони узгодили розмір збитку, який за домовленістю сторін складає 61 259, 15 грн. Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/1939904, лімітом відповідальності ПрАТ «СК «Юнівес» встановлено суму у розмірі 100 000 грн., але позивачка погодилась на страхову виплату у значно меншій сумі, тобто фактично відмовилась від стягнення повної суми в межах вказаного ліміту, що безумовно, є її правом, але зазначене одночасно свідчить про безпідставність її позовних вимог в межах недоплаченої страхової суми до [PERSON] Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавана шкоди у відповідному розмірі. Таким чином, оскільки позивачка визнала, що ПрАТ «СК «Юнівес» повністю відшкодувала завдану їй матеріальну шкоду, що підтверджується також тим, що вона відмовилась від будь-яких вимог з приводу цього страхового випадку в подальшому, то в світі новітньої практики Верховного Суду вказане позбавляє [PERSON] , обов`язку сплатити потерпілій, [PERSON] , різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), передбаченими статтею 1194 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду швільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В Аналізі судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування Верховного суду України від 19.07.2011 року зазначено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. З телефонної розмови з позивачкою, [PERSON] , остання повідомила відповідачку про те, що автомобіль відремонтовано. Отже, вбачається необхідність встановити реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи, але жодних квитанції, рахунків, нарядів-замовлення, товарних чеків, актів виконаних робіт за ремонт транспортного засобу «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] тощо позивачкою не надано, що унеможливлює визначення реальної вартості відновлення пошкодженого автомобілю. Однак, в цьому випадку, суд не може при винесенні рішення керуватися вартістю відновлювального ремонту, вказаною у Висновку від 10.04.2017 року № 02/04 у розмірі 160457, 17 грн., оскільки в такому випадку фактична (реальна) сума проведеного ремонту має / бути підтверджена відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Крім того, представник зазначає, що на арк. 4 ремонтної калькуляції від 09.04.2017 року вказано «Ціни + 20%», з чого вбачається, що вартість відновлювального ремонту у розмірі 160 457,17 грн., зазначена у Висновку № 02/04 від 10 квітня 2017 року, визначена з урахуванням ПДВ, тобто, вартість відновлювального ремонту містить в собі 20 % ПДВ. Але ненадання доказів того, що автомобіль був відремонтований на СТО, яка є платником ПДВ, свідчить про передчасність включення суми ПДВ до вартості відновлювального ремонту, зазначеному у Висновку № 02/04 від 10.04.2017 року. Як наслідок, представник відповідача вважає, що вимоги позивачки про стягнення на її користь з [PERSON] різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю, визначеному у товарознавчому Висновку та страховою виплатою, яка навмисно занижена за домовленістю з страховиком, не підлягають задоволенню як безпідставні. У зв`язку з цим представник просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог ПрАТ «СК «Юнівес». Позивачка [PERSON] та представник позивачки в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник у своїй заяві просить розглядати справу за його відсутності та відсутності позивачки. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та представника позивачки, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - ПрАТ "СК "Юнівес" в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення відповідачки, представника відповідачки, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 22.03.2017 року по вул. Новокостянтинівській, 11 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями Opel Corsa д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Mitsubishi Lancer д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який в свою чергу здійснив зіткнення з автомобілем KIA Cerato д.н.з. [NUMBER] . В результаті ДТП автомобіль Mitsubishi Lancer, що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що підтверджується постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2017 року (а.с. 11-12 т. 1). Станом на 22.03.2017 року цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Opel Corsa д.н.з. [NUMBER] була застрахована за полісом ЩСЦПВВНТЗ № АК 1939904 з лімітом страхового відшкодування в 100000, 00 грн. 28.06.2017 року [PERSON] звернулась в ПрАТ «СК «Юнівес» з заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 88314, 77 грн. та витрат на проведення дослідження в розмірі 3000, 00 грн. (а.с. 13 т. 1) У відповідності до висновку № 02/04 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, складеного 10.04.2017 року судовим експертом Новоселецьким В. А ., вартість відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Lanser д/н [NUMBER] , внаслідок його пошкодження при ДТП на момент проведення дослідження становить 160 457, 17 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mitsubishi Lanser д.н.з. [NUMBER] , внаслідок його пошкодження у ДТП, складає 88 314, 77 грн. (а.с. 15-21 т. 1). Згідно висновку № 171 про оцінку вартості матеріального збитку автомобіля Mitsubishi Lanser д/н [NUMBER] , складеного 06.07.2017 року ФОП [PERSON] вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mitsubishi Lanser д.н.з. [NUMBER] , складає 151 060, 71 грн. (а.с. 84-88 т. 1). Відповідно до Угоди про виплату страхового відшкодування від 21.06.2018 року ПрАТ «СК «Юнівес» за результатами розгляду позовної заяви та доданих до неї документів, що підтверджують факт настання, причини. Обставини страхового випадку та розміру збитку, прийняло рішення про доплату страхового відшкодування у зв`язку з заподіянням шкоди власнику транспортного ззасобу Mitsubishi д/н [NUMBER] . Сторони узгодили загальний розмір страхового відшкодування в розмірі 61 259, 15 грн. (а.с. 176-177 т. 1). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє цим транспортним засобом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із ст. 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Верховним судом України в узагальненнях було роз`яснено, що розгляд цивільних справ, які виникають із договорів страхування, вирішенні питання про розмір збитків, завданих транспортному засобу, суди повинні з`ясовував дійсну вартість автомобіля, вартість його ремонту та обставини щодо економічної обґрунтованості ремонту пошкодженого транспортного засобу. У разі заявлення вимоги про виплату суми відшкодування з урахуванням податку на додану вартість суди зобов`язані з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ, оскільки зазначена сума виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати. Доводи позивачки щодо необхідності стягнення розміру завданих автомобілю збитків, виходячи з визначеної в звіті №02/04 від 10.04.2017 року суми, суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником позивача у судовому засіданні, на момент розгляду справи в суді транспортний засіб позивачки вже відремонтований, проте позивачкою не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження оплати вказаних ремонтних робіт. Аналіз положень Законів України «Про страхування» та «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить про неприпустимість визначення розміру відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. У випадку проведення ремонту автомобіля позивачка мала право вимагати відшкодування суми податку на додану вартість зі страхової компанії та в разі нестачі сплачених нею коштів порівняно з розміром виплаченого страхового відшкодування стягнути різницю з винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Співставлення обох наявних в матеріалах справи звітів про оцінку завданого матеріального збитку свідчить про існування суттєвої різниці в розрахунках, взятих за основу коефіцієнтів, враховуючи використання обома суб`єктами оціночної діяльності однієї програми, дати валютування та складання калькуляції, а також розрахункового довідника. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була присутня в автомобілі своєї сестри [PERSON] та була свідком того, що чоловік позивачки допомагав поліцейським заміряти всі показники та складати документи. Також свідок зазначила, що відповідачка неодноразово зверталась до [PERSON] та намагалась вирішити дане питання, але позивачка була згодна вирішувати всі питання тільки через адвоката та зазначала, що автомобіль вже відремонтований. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку що відшкодуванню підлягають саме реально понесені потерпілою стороною витрати, які після проведення ремонту визначаються саме на підставі документів про оплату його вартості. В силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що порушення Правил дорожнього руху відповідачем [PERSON] знаходиться в безпосередньому причинному зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди майну [PERSON] , але з урахуванням того, що [PERSON] застрахувала свою цивільно-правову відповідальність в страховій компанії та у встановлений законом строк повідомила про подію, то вимоги щодо стягнення майнової шкоди в розмірі 99198, 62 грн. та витрат на проведення дослідження в розмірі 3000, 00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки розмір заподіяної матеріальної шкоди не перевищує встановленого Полісом страхового ліміту за шкоду, заподіяну майну. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 785/18006/15-ц від 04.07.2018 року, а саме відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для покладення на відповідачку відповідальності за шкоду, що завдана майну позивача. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, з урахуванням діючого на момент скоєння ДТП страхового полісу, а також суми матеріальної шкоди, яка не перевищує ліміту страхової виплати, суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed