Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що [INFO] померла її свекрів [PERSON] , [INFO] . Вона померла на непідконтрольній Україні території в м. Донецьк Донецької області, де було отримано лікарське свідоцтво про смерть. В даний час вона не має можливості отримати свідоцтво про смерть свекрові в органах ДРАЦС, тому заявник вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявник [PERSON] в судове засідання надала заяву, якою заявлені вимоги підтримала. вказала, що хоча і не є кровною родичкою померлої свекрові, однак перебуває у зареєстрованому шлюбі із сином померлої, вони мешкали за однією адресою та вона доглядала хвору свекров, крім того коли сверкров померла вона отримала медичні документи про причини смерті, просила встановити факт, а справу розглянути за її відсутності. Представник заінтересованої особи Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) до суду не з`явився, надавши письмову заяву в якій заперечував проти задоволення вказуючи на те, що заявником не доведено факт спорідненості з померлою, а тому враховуючи, що заявник є невісткою отже не є родичкою померлої вона не має права подавати заяву про встановлення факту смерті згідно статті 317 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке. Згідно ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 10.10.1963 р., виданим Пролетарським бюро РАЦС м. Донецька, актовий запис №1897 ( а.с. 15,19). Враховуючи, що чинне законодавство України не містить як такого визначення терміну «родичі», суд при системному аналізі норм чинного законодавства враховує, що окрім осіб, які походять одна від іншої, або від спільного пращура, яких зв`язує кровна спорідненість що визначає кровну спорідненість є і таке поняття, як асоційована особа. За змістом\~статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича. Отже, враховуючи, що заявник є асоційованою до родича особою оскільки перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] , тобто є прямим родичем померлої, суд дійшов висновку, що заявник має право звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті згідно ст. 317 ЦПК України. Згідно копії лікарської довідки про причини смерті №12 від 02.12.2020 року, виданої міською лікарнею м. Донецька області, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] в м. Донецьку Донецької області Україна. Причина смерті: мелкоузловий цироз печінки (а. с.12,13). Оцінюючи лікарську довідку про причини смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, [PERSON] відповідно до листа № 20.5-17-183 від 17.02.2021 року було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON] оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред"явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у МЮУ 25.10.2006 р. за № 1150/13024 ( а.с. 7). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved