Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] С [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право на користування житловим будинком, посилаючись на те, що він є власником житлової квартири [ADDRESS] , належна йому на підставі Договору купівлі-продажу від 12.04.2000р.. що підтверджено рішенням доманівського районного суду Миколаївської області від 12.06.2019 року. В даній квартирі з 2003р. зареєстрований, однак не проживає [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач з березня 2003р. у вказаному житлі не прожива є та не користується ним без поважної причини, а тому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловою квартирою. В добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку, так як не відоме його фактичне місце проживання, а тому позивач змушений звернутися до суду з позовом. Позивач в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] надала на адресу суду заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, а саме: шляхом розміщення оголошення на сайті Доманівського районного суду Миколаївської області. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається , що позивач [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS] , належна йому на підставі Договору купівлі-продажу від 12.04.2000р., зареєстрованого в Вознесенському МБТІ 17.04.2000р. за №10 та рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 12.06.2019 року. Згідно довідки, виданої Маринівською сільською радою Доманівського району Миколаївської області Борга С. [PERSON] . дійсно зареєстрований по [ADDRESS] та не проживає на території Маринівської сільської ради з 01.03.2003 року. Факт не проживання відповідача у житловій квартирі підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме Актом обстеження проживання громадян в квартирі [ADDRESS] , складені комісією в складі депутата Доманівської селищної ради Гевич К.М. та сусідів [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що в квартирі [ADDRESS] , належна йому на підставі Договору купівлі-продажу від 12.04.2000р., зареєстрованого в Вознесенському МБТІ 17.04.2000р. За №10, гр. [PERSON] зареєстрований, однак за вказаною адресою з 2003 року не проживає. Докази, які б свідчили про наявність поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні у матеріалах справи відсутні. Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку позивача перешкоджає останньому вільно володіти та розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а тому він звернувся до суду. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно зі 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. ст. 71 та 72 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців, без поважних на те причин. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може здійснюватись, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв`язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Із пояснень позивача, викладених в позові, судом встановлено, що [PERSON] з моменту реєстрації, не проживає за місцем реєстрації. Ствердження позивача підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов"язані з сплатою судового збору в розмірі 768.40 грн., та у звязку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 768.40 грн.

Outcome: approved