Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом (а.с.80) щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] у відповідності з наступним порядком користування: виділити у відокремлене користування позивачу житлову кімнату №4 площею 17,0 кв.м, а відповідачу - окрему житлову кімнату №8 площею 14,6 кв.м, а також лоджію №9 площею 3,8 кв.м, залишивши у спільному користуванні кімнату №5 площею 9,8 кв.м з балконом та підсобні приміщення, кухню, коридор, вбудовану шафу, ванну кімнату, вбиральню. В обґрунтування заявлених вимог позивач, зокрема вказав на належність йому та відповідачу на праві спільної власності в рівних частках трьохкімнатної квартири [ADDRESS], а також, що сторони не дійшли згоди щодо порядку користування вказаною квартирою, житлова площа якої, складається з площі трьох житлових кімнат площею 17,0 кв.м, 14,6 кв.м, та 9,8 кв.м. Дослідивши та проаналізувавши наведені дані, дослідивши всі інші матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з відповіддю Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] приватизована на ім»я [PERSON] та [PERSON] у рівних долях на підставі розпорядження від 29.11.2004 року (а.с.13), при цьому, житлова площа вказаної квартири, складається з площі трьох житлових кімнат площею 17,0 кв.м, 14,8 кв.м, та 9,8 кв.м (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до положень ч.3 ст.358 ЦК України: кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки недоведеними є обставини щодо порядку користування вказаною квартирою, який є таким що фактично склався, а також у зв"язку з тим, що всупереч наведеним положенням ЦК України, позивач просить виділити йому у користування у вказаній квартирі ізольовану кімнату площею 17,0 кв.м, а відповідачу - 14,6 кв.м, що вочевидь тягне зменшення частки житлової площі, яка відповідає частці, яка належить відповідачу (відповідно до вказаного розпорядження від 29.11.2004 року), а також враховуючи, що твердження позивача про існування у вказаній квартирі житлової кімнати площею 14,6 кв.м спростовується даними, які містяться у плані за поверхами щодо квартири [ADDRESS], згідно з яким, житлова площа вказаної квартири, складається з площі трьох житлових кімнат площею 17,0 кв.м, 14,8 кв.м, та 9,8 кв.м. При цьому, відповідно до положень ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі, як у безпідставному та недоведеному. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed