Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів з вимогою про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в його будинку [ADDRESS], та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за померлим батьком [PERSON] від 21.01.1995 року виданого на підставі договору дарування посвідченого Хустською державною нотаріальною конторою від 24.11.1990 року за реєстром № 6891 та записано в реєстрову книгу № 5 за реєстром № 2071, а також договору дарування за померлою матір'ю [PERSON] від 24.11.1990 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6891. Позивач звернувся до відділу соціального захисту населення для отримання субсидії, оскільки вони з дружиною є пенсіонерами, але виявилося, що в його будинку зареєстровані особи, які багато років в ньому не проживають. Після укладення шлюбу, позивач зареєстрував в своєму будинку дружину [PERSON] та її сина від першого шлюбу - [PERSON], який на даний час проживає за кордоном. Також виявилося, що в будинку позивача зареєстрований [PERSON], який тимчасово проживав у його батьків на квартирі і теж не знявся з реєстраційного обліку. Відповідачі житлом не користуються, не виконують обов'язків пов'язаних з утримання житлового приміщення та оплатою комунальних послуг. Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов складеного депутатом Хустської міської ради Анишинець М.В. від 25 березня 2015 року відповідачі більше п'ятнадцяти років не проживають за адресою [ADDRESS]. Наявність реєстрації в будинку відповідачів [PERSON] та [PERSON] позбавляє позивача можливості отримати субсидію та повноцінно користуватись будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов, посилаючись на те, що відповідачі дійсно вже багато років не проживають в його будинку та просив суд задовольнити його позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином - шляхом вручення рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Представник ГУДМС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився з невідомих причин, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, виходячи з наявних у справі даних про права і взаємовідносини сторін, та беручи до уваги те, що позивач не заперечує проти вирішення справи без участі відповідачів [PERSON], та [PERSON], провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за померлим батьком [PERSON] від 21.01.1995 року виданого на підставі договору дарування посвідченого Хустською державною нотаріальною конторою від 24.11.1990 року за реєстром № 6891 та записано в реєстрову книгу № 5 за реєстром № 2071, а також договору дарування за померлою матір'ю [PERSON] від 24.11.1990 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6891. Після укладення шлюбу, позивач зареєстрував в своєму будинку дружину [PERSON] та її сина від першого шлюбу - [PERSON], який на даний час проживає за кордоном. Також в будинку позивача зареєстрований [PERSON], який тимчасово проживав у його батьків на квартирі і також не знявся з реєстраційного обліку. Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов складеного депутатом Хустської міської ради Анишинець М.В. від 25 березня 2015 року, відповідачі більше п'ятнадцяти років не проживають за адресою [ADDRESS]. Реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS], в якому вони фактично не проживають більше п'ятнадцяти років є порушенням вимог ст.ст. 3, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні ", порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому будинком. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В даному випадку суд вважає вимоги позивача доведеними, оскільки до спірних правовідносин між сторонами слід застосувати положення ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на встановлене суд констатує, що позивач є власником будинку і обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідачів, за якими безпідставно залишилося право на користування житлом через наявну реєстрацію про постійне місце проживання у його власному будинку. Таким чином, оцінивши в сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і їх слід задовольнити.

Outcome: approved