Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, і в судовому засіданні її представник підтримав письмовий текст уточненої позовної заяви з усними доповненнями про те, що позивач, на підставі договору дарування від 18.04.2013р., укладеного з [PERSON], є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] та відповідно до ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України, має право користуватися для особистого проживання і проживання членів своєї сім»ї та розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. З 09.01.2009р. в даному будинку зареєстрований відповідач - син колишнього власника будинку, який до жовтня 2012р. проживав в даному помешканні та внаслідок конфлікту, що виник між ним та його батьком [PERSON], до теперішнього часу за даною адресою не проживає, але намагається у спосіб звернення до суду із зустрічним позовом вселитися в будинок та проживати в ньому. Договір найму або будь-які інші домовленості між відповідачем та попереднім власником укладені не були. Вважає, що при переході права власності на об»єкт нерухомості на нового власника припинилось право користування відповідача, як члена сім»ї колишнього власника, цим житлом. Відповідач не є членом сім»ї позивача, як теперішнього власника будинку, та проживає разом із своєю матір»ю, тому вважає, що посилання відповідача в зустрічному позові на ст.ст.401,403,405 ЦК України є безпідставними, оскільки такі норми регулюють правовідносини між власником житла та членами його сім»ї, які проживають разом з ним, і не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору. До того ж, сервітут має особистий характер, в силу сервітуту право користування житлом надається членам сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, а відповідач, такий статус втратив, коли його батько відчужив житловий будинок позивачеві, і як наслідок, втратив право користування спірним житловим будинком, тому і не можу бути вселеним до нього. Житлове законодавство не передбачає збереження за членами сім»ї власника права житлового сервітуту у випадку відчуження власником житлового будинку. Тому просить позбавити відповідача, як такого, що втратив право користування вищевказаним житловим будинок, враховуючи, що позивач, як власник будинку, позбавлений можливості використовувати належне йому майно за призначенням та відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати усунення будь-яких порушень у здійсненні свого права, хоча ці порушення і не пов»язані з позбавленням його права власності. Зустрічний позов не визнає з вищевказаних підстав. Позивач в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, свої інтереси доручає представляти своєму представнику. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свої інтереси доручає представляти своєму представнику. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та підтримала письмовий текст зустрічного позову, в якому просить вселити відповідача в житловий будинок [ADDRESS] шляхом надання ключа від будинку та усунути йому перешкоди з боку позивача у користування даним житловим приміщенням, посилаючись на те, що до спірного будинку відповідач вселився за добровільною згодою батька як член сім»ї власника. В подальшому між ним, його батьком та позивачкою виник конфлікт з приводу користування даним житловим приміщення, і відповідач був вимушений піти. Вважає, що останній, в порядку ст.401 ЦК України, а саме в силу сервітуту, має право користування даним житловим приміщенням навіть після зміни власника будинку, а як син попереднього власника набуває права користування майном, що належить на праві власності його батьку в силу прямого примусу закону (ст.ст.3,176 СК України та ст.405 ЦК України). Відповідно до Рішення КСУ від 03.06.1999р. членами сім»ї власника визнаються й інші особи, які не перебувають з власником житла у родинних відносинах, а й ті, які постійно проживають з ним та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.403 ЦК України зміна власника не тягне за собою припинення права користування у третіх осіб. Вважає, що члени власника житла з моменту вселення набувають самостійного права користування приміщенням. Тому, відповідач, як член сім»ї колишнього власника правомірно користується житлом, а тому не може бути виселений на тій підставі, що це житло потрібно самому власнику. Вважає, що таке виселення суперечить правилам ч.4 ст.9 ЖК України, і є незаконним. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши і оцінивши, в сукупності, докази по справі, прийшов до висновку, що первинний позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Встановлено, що позивач на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 18.04.2013р. між нею та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1454, є власником домоволодіння [ADDRESS] Даний договір є чинним та недійсним в судовому порядку не визнаний. Разом з позивачем, в даному домоволодінні зареєстрований син колишнього власника будинку - [PERSON], який за вищевказаною адресою не проживає та в добровільному порядку з реєстрації у відповідних органах не знімається, чим порушує право власності позивача на користування та розпорядження даним житловим приміщенням. Договір найму житлового приміщення між відповідачем [PERSON] та попереднім власником - батьком відповідача [PERSON] не укладався, і будь-яких інших домовленостей з приводу користування даним житловим приміщенням між останніми не існувало. Вищенаведене підтверджується даними копії вищевказаного договору дарування та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем (а.с.7-8),, копії паспорта відповідача (а.с.9), копії свідоцтва про народження відповідача (а.с.10), копій постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 24.09.2012р. та від 03.10.2012р.(а.с.24,33), копій судових рішень першої та апеляційної інстанції щодо відмови у визнанні вищевказаного договору дарування недійсним (а.с.42,45-49). Твердження представника відповідача про те, що відповідач в силу житлового сервітуту має право на користування спірним жилим будинком, посилаючись на ст.ст.401,403, 405 ЦК України, суд оцінює критично, як безпідставне, оскільки право проживання особи є особистим сервітутом, і надається лише членам сім»ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним, а відповідач не має статусу члена сім»ї власника житла, тому дані норми не можуть бути застосованими при вирішенні даного спору. А житлове законодавство не передбачає збереження за членами сім»ї власника права житлового сервітуту у випадку відчуження власником житлового будинку. Також суд вважає безпідставним посилання на те, що відповідач не можу бути виселений з даного житлового будинку, оскільки останній не проживає в належному позивачеві на праві власності будинку, і предметом даного спору є не виселення відповідача з житлового приміщення, а позбавлення його права користування ним на підставах, встановлених законом, шляхом визнання його втратившим право користування даним житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст.317,319,321,391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилом ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.ст.64,156 ЖК України до членів сім"ї власника належать один з подружжя наймача, їх та батьки, і можуть бути визнані особи, які постійно проживають із власником, ведуть з ним спільне господарство, і в разі припинення сімейних відносин з власником будинку вони не позбавляються права користування займаним приміщенням. Члени сім»ї власника житлового будинку, які проживають спільно з ним в належному йому будинку, користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку, якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є членом сім»ї колишнього власника будинку і договору найму житлового приміщення або будь-яких інших домовленостей між ним та колишнім власником не існувало. Житловий будинок відчужений на підставі договору дарування позивачеві, який на даний час є власником даного будинку. Таким чином, враховуючи, що відповідач не проживає разом з позивачем в житловому будинку [ADDRESS] Київської області та спільного господарства з останнім не веде, вслід чого не є членом сім»ї позивача, як нового власника спірного житлового будинку, слід дійти висновку, що відповідача слід позбавити права користування спірним будинком, визнавши його таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням, враховуючи, що при переході права власності на житловий будинок до іншої особи відповідач втратив статус члена сім»ї власника будинку, і як наслідок право користування даним житловим приміщенням, а позивач позбавлений можливості використовувати даний житловий будинок за призначенням на власний розсуд, чим порушується гарантоване законом право власності позивача на об»єкт нерухомого майна. Тому, суд не вбачає підстав для вселення відповідача у спірний житловий будинок, і в зустрічному позові слід відмовити.

Outcome: approved