Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту - «Українська залізниця», відповідач) за вимогами якого просив: визнати незаконним та скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України № 2213/ос від 03.09.2014 про переведення його на іншу роботу в частині зменшення розміру посадового окладу з 6 963,00 грн. до 6 855,00 грн.; зобов`язати акціонерне товариство «Українська залізниця» здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] різницю між перерахованою та фактично виплаченою йому заробітною платою в період з 03.09.2014 по 19.04.2018, виходячи з попередніх умов оплати праці, що діяли до 03.09.2014, стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування позову зазначив, що до 03.01.2014 працював на посаді головного інженера Головного управління міських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України «Про внесення змін до структури Укрзалізниці» № 517-Ц/од від 21.08.2014 з метою впорядкування структури апарату управління Державної адміністрації залізничного транспорту, а також на виконання наказу Укрзалізниці від 14.07.2014 № 395-Ц/од «Про структуру апарату управління Укрзалізниці», реорганізовано з 25.08.2014 Головне управління приміських пасажирських перевезень, утворене наказом Укрзалізниці від 06.03.2007 № 142-Ц «Про створення Головного управління приміських пасажирських перевезень», шляхом створення на його базі Департаменту приміських пасажирських перевезень чисельністю 32 штатні одиниці. У зв`язку зі зміною назви структурного підрозділу апарату управління Державної адміністрації залізничного транспорту України: Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на Департамент приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України, позивачем 01.09.2014 була написана заява про переведення його з посади головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України про переведення на іншу роботу № 2213/ос від 03.09.2014 позивач був переведений з посади головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. Позивач вважає, що його переведення з посади головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України згідно заяви від 01.09.2014 та Наказу №2213/ос від 03.09.2014 відбулось з порушенням чинного законодавства, із зміною істотних умов праці, а саме було змінено розмір оплати праці. Зокрема, посадовий оклад при переведенні зменшено з 6 963,00 грн. до 6 855,00 грн., тобто на 108,00 грн., а відтак такий наказ в частині зменшення встановлення розміру посадового окладу є незаконним та підлягає скасуванню. При цьому, позивач не був ознайомлений з Наказом № 2213/ос від 03.09.2014, яким було змінено діючі умови оплати праці в бік погіршення. Про зазначений наказ позивач вперше дізнався з документів, які надані представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву у справі № 753/9240/18, тобто 11.12.2018, а не за два місяці до застосування відповідних змін. Позивач зазначає, що він фактично не приступив, а продовжив виконувати посадові обов`язки, згідно своєї посадової інструкції головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України включно до 08.12.2014. Таким чином, відповідачем були порушені положення ч. 2 ст. 29 Закону України «Про оплату праці» та ч. З ст. 32, ст. 103 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач має право на здійснення перерахунку та виплати йому різниці між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою в період з 03.09.2014 по 19.04.2018, виходячи з попередніх умов оплати праці. Про протиправність Наказу № 2213/ос від 03.09.2014 в частині зміни діючих умов оплати праці позивача в бік погіршення, свідчить і те, що з первинною профспілковою організацією не було узгоджено питання щодо зміни умов праці позивача, як члена комітету профспілки. Позивач посилається на те, що такими неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягала в душевних переживаннях, погіршенні самопочуття, зниженні авторитету в очах бувших підлеглих. Він був вимушений витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, що потребувало від нього додаткових, непередбачених раніше зусиль. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Вказав, що правовідносини виникли між [PERSON] , як працівником та роботодавцем - Державною адміністрацією залізничного транспорту України, яка є іншою юридичною особою та наразі не ліквідована, а відтак вказані позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що АТ «Українська залізниця» є правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України, що не відповідає дійсності, оскільки Державна адміністрація залізничного транспорту (далі - ДАЗТУ), є окремою юридичною особою, має код ЄДРПОУ та на сьогодні не ліквідована. З метою підвищення ефективності роботи та оптимізації штату ДАЗТУ було прийнято наказ №517/од від 21.08.2014 про внесення змін до структури Укрзалізниці. 01.09.2014 позивачем було подано особисту заяву про переведення на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. На підставі такої заяви позивача ДЗТУ було видано наказ № 221З/ос від 03.09.2014 про переведення [PERSON] на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. У наказі № 221З/ос від 03.09.2014 чітко зазначено, що підставою для переведення було саме волевиявлення позивача виражене у власноруч написаній заяві. Враховуючи вищевикладене, вважав, що переведення [PERSON] відбулося без порушень чинного законодавства, а позовна заява є надуманою та такою, що не відповідає дійсним обставинам. Звернув увагу суду, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки позивач сам власноруч написав заяву про переведення його на вказану посаду, на підставі якої було видано наказ №2213/ос від 03.09.2014. Проте позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 11.03.2019, з пропуском тримісячного строку та не надав до суду доказів поважності пропуску строку щодо захисту своїх прав у судовому порядку. Посилався на те, що підстави для покладення на АТ «Укрзалізниця» відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду відсутні. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. ?11.05.2019 представником позивача було подано заяву про усунення недоліків (т. 1 а.с. 72). ?15.07.2019 представником відповідача подано клопотання про повернення позовної заяви (т. 1 а.с. 83-85). ?18.07.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 86-100). ?24.07.2019 представником позивача подано заяву про усунення недоліків (т. 1 а.с. 110). ?05.08.2019 представником позивача подано відповідь на відзив (т. 1 а.с. 116-119). ?06.11.2019 представником позивача подано клопотання про поновлення процесуального строку, витребування доказів та долучення доказів до матеріалів справи (т. 1 а.с. 133-183). ?20.11.2019 представником позивача подано заяву про уточнення вимог позову (т. 1 а.с. 184-188). ?20.11.2019 представником позивача подано клопотання про залучення співвідповідача (т. 1 а.с. 191). ?29.11.2019 представником відповідача подано заперечення на клопотання про витребування доказів, про долучення доказів (т. 1 а.с. 192-197). ?29.11.2019 представником відповідача подано заперечення на заяву про уточнення вимог позову (т. 1 а.с. 198-201). ?27.12.2019 представником відповідача подано клопотання про долучення доказів (т. 1 а.с. 238-246). ?02.04.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 56-57). ?04.03.2020 представником відповідача подано клопотання про долучення доказів (т. 2 а.с. 58-120). ?18.03.2020 представниками сторін подано клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 129-130, 135). ?06.04.2020, 08.04.2020 представниками сторін подано клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 138-141). ?27.05.2020 представником відповідача подано клопотання про долучення доказів (т. 2 а.с. 156-161). ?28.05.2020 представником позивача подано клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 163-170). ?15.09.2020 представником позивача подано клопотання про долучення доказів понесення судових витрат (т. 2 а.с. 184-202). ?15.09.2020 позивач надав письмові пояснення (т. 2 а.с. 213-220 б). ?15.10.2020 представником позивача подано клопотання про долучення доказів понесення судових витрат (т. 2 а.с. 224-227). ?20.11.2020 представником позивача подано клопотання про долучення доказів понесення судових витрат (т. 2 а.с. 239-250 б). ІІІ. Процесуальні дії суду. ?Ухвалою судді Мицик Ю.С. від 08.04.2019 позов було залишено без руху та встановлено час для усунення недоліків (т. 1 а.с. а.с. 68-69). ?Ухвалою судді Мицик Ю.С. від 13.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (т. 1 а.с. 75-76). ?19.07.2019 протокольною ухвалою суду долучено відзив до позовної заяви (т. 1 а.с. 106). ?19.07.2019 ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 107). ?03.12.2019 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Державну адміністрацію залізничного транспорту України; відмовлено в прийняті до розгляду та повернуто заяву про уточнення позовних вимог; поновлено представнику позивача процесуальні строки для подання доказів, долучено докази та задоволено клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 228-233). ?12.02.2020 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати долучено докази, що надійшли на виконання ухвали суду про витребування, повторно направлено для виконання ухвалу суду про витребування доказів від 03.12.2019 (т. 2 а.с. 51-52). ?28.05.2020 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати долучено докази, що надійшли на виконання ухвали суду про витребування, зобов`язано відповідача надати докази (т. 2 а.с. 175). ?15.09.2020 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати долучено докази, що надійшли на виконання ухвали суду про витребування та письмові пояснення позивача (т. 2 а.с. 221). ?15.10.2020 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати долучено докази понесення судових витрат позивачем (т. 2 а.с. 224). ?20.11.2020 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати долучено докази понесення судових витрат позивачем (т. 3 а.с. 1-2). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державною адміністрацією залізничного транспорту України, займаючи посаду головного інженера Головного управління міських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України. АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту (ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», п. 2 Статуту АТ «Укрзалізниця»). Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» АТ «Укрзалізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з АТ «Укрзалізниця». З огляду на вищенаведене, невнесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ліквідацію Державної адміністрації залізничного транспорту України не має правового значення для вирішення цього спору. Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України «Про внесення змін до структури Укрзалізниці» № 517-Ц/од від 21.08.2014 з метою впорядкування структури апарату управління Державної адміністрації залізничного транспорту, а також на виконання наказу Укрзалізниці від 14.07.2014 № 395-Ц/од «Про структуру апарату управління Укрзалізниці», реорганізовано з 25.08.2014 Головне управління приміських пасажирських перевезень, утворене наказом Укрзалізниці від 06.03.2007 № 142-Ц «Про створення Головного управління приміських пасажирських перевезень», шляхом створення на його базі Департаменту приміських пасажирських перевезень чисельністю 32 штатні одиниці (т.1 а.с. 8-9). 01.09.2014 позивачем була написана заява про переведення його з посади головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України (т. 2 а.с. 18). Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України про переведення на іншу роботу № 2213/ос від 03.09.2014 [PERSON] був переведений з посади головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України на посаду головного інженера Департаменту приміських пасажирських перевезень Державної адміністрації залізничного транспорту України (т. 1 а.с. 6). Згідно витягу із штатного розпису чинного на 02.09.2014 Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця), посадовий оклад головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень складав 6963, 00 грн (т. 1 а.с. 202). У відповідності до витягу зі змін із штатного розпису чинного з 26.08.2014 до 01.10.2015 Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця), посадовий оклад головного інженера Головного управління приміських пасажирських перевезень складав 6855, 00 грн (т. 1 а.с. 211). [PERSON] вважає, що його переведення згідно заяви від 01.09.2014 та Наказу № 2213/ос від 03.09.2014 відбулось з порушенням чинного законодавства, а відтак такий наказ в частині зменшення встановлення розміру посадового окладу є незаконним та підлягає скасуванню. Вирішуючи вказаний спір суд керується положеннями трудового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Частина третя ст. 32 КЗпП покладає на власника обов`язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці. В останньому випадку працівник підлягає звільненню згідно п. 6 ст. 36 КЗпП. Тобто, зміна розміру оплати праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці. Згідно з вимогами ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяця до їх запровадження або зміни. Як вбачається зі змісту оспорюваного Наказу № 2213/ос від 03.09.2014 переведення [PERSON] з однієї посади на іншу відбулось із зміною істотних умов праці, а саме було змінено розмір оплати праці, зокрема при переведенні [PERSON] було зменшено посадовий оклад з 6 963,00 грн. до 6 855,00 грн., тобто на 108 грн. В порушення вимог ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України позивач не був повідомлений не пізніше ніж за два місяці про конкретне зменшення розміру посадового окладу. При цьому із копії Наказу № 2213/ос від 03.09.2014 про переведення, вбачається, що [PERSON] з його змістом ознайомлений не був, про що свідчить відсутність його підпису, що безумовно є порушенням трудових прав останнього. Належних доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Водночас, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте, Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку. Суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити "визнати поважними причини пропуску процесуальних строків". Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права). Порівняльний аналіз термінів «довідався» (дізнався) та «міг довідатися» (дізнатися), що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач стверджує, що про порушення свого права він дізнався з документів, які були надані представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву у справі № 753/9240/18, в тому числі, і з спірним наказом, тобто 11.12.2018. Також вважав, що строк звернення ним не пропущений, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 у справі №1-13/2013. Представник відповідача заперечує проти вказаного, посилаючись на те, що відповідач кожного місяця отримував розрахункові листи по заробітній платі, а тому безумовно знав про зміну його посадового окладу, проте до суду звернувся про скасування наказу лише через чотири роки. Аналізуючи вказані доводи суд приходить до наступного. Так у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №1-13/2013 за конституційним зверненням [PERSON] , яке міститься правовий висновок: «що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат». Разом з тим, предметом вказаного позову, є оскарження наказу про переведення в частині зміни посадового окладу [PERSON] , а не стягнення належної йому заробітної плати. Тому, враховуючи предмет позову позивач мав звернутися до суду за захистом свого порушеного справа в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ст. 30 цього Закону встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. В судовому засіданні позивач підтвердив, що отримував розрахунки заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, проте із запізненнями, а тому фактично не знав, що його посадовий оклад було зменшено. Проте суд не приймає такі доводи до уваги, оскільки позивач міг би дізнатися про порушення своїх трудових прав шляхом витребування у підприємства даних, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, враховуючи, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані. Таким чином суд відхиляє доводи позивача про те, що строк позовної давності ним не пропущено, а тому доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування Наказу № 2213/ос від 03.09.2014, оскільки позивачем [PERSON] пропущені строки на звернення до суду з позовом, що передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України Оскільки пропущені строки на оскарження наказу, відповідно до яких позивачу зменшено посадовий оклад, відповідно, відсутні підстави для здійснення перерахунку та виплати [PERSON] різниці між перерахованою та фактично виплаченою йому заробітною платою в період з 03.09.2014 по 19.04.2018, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про скасування Наказу № 2213/ос від 03.09.2014, в задоволенні якої судом було відмовлено, а тому суд вважає, що в її задоволенні також слід відмовити. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати, відповідачем не відшкодовуються (ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed