Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

В січні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля з тих підстав, що майно придбано в період шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, але відповідач розпорядився ним без її згоди. У судове засідання позивач не зявився, направив свого представника, який вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що відчужений за договором автомобіль є спільним майном подружжя, але всупереч ст.. 65 СК України [PERSON] своєї згоди на розпорядженням цим майном не давала. На час укладення договору у них вже фактично були припинені сімейні відносини і через декілька днів вона вже звернулася до Центрального районного суд м. Миколаєва з позовом про розірвання шлюбу та про розподіл спільного майна, в тому числі і вказаного автомобіля. Відповідач і та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на дотримання вимог діючого законодавства при укладанні оспорюваного договору, оскільки відчуження майна було погоджено з позивачкою, яка надала свою згоду на продаж автомобіля на час придбання майна сторони фактично шлюбних відносин не підтримували. Крім того, це майно відповідач придбавав за особисті кошти , оскільки позивачка не працювала на той час і будь-якого доходу не мала. [PERSON] підтвердив, що всі умови договору купівлі-продажу автомобіля він обговорював лише з [PERSON] та його батьком, про те, що дружина надавала чи не надавала свою згоду на продаж майна. Вислухав пояснення сторін, їх представників , вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка з відповідачем [PERSON] у період з 23 лютого 2002 року по 29 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу [PERSON] придбав автомобіль Лада Каліна ВАЗ 111930, номерний знак [NUMBER], з газовою установкою, колір сріблястий. 29 жовтня 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу , в якому зазначала, що шлюбні відносини припинені з вересня 2013 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2013 року, задоволено позов про розірвання шлюбу, встановлено , що шлюбні стосунки між сторонами припинені та не підтримуються. На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 60, 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 316, 328, 355, 368, 372 ЦК України , враховуючи визнання такої обставни самим відповідачем в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є майном, нажитим сторонами як подружжям під час шлюбу й кожний з них має рівні права володіння, користування й розпорядження цим майном. Жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності обставин, передбачених ст. 57 та ч. 2 ст. 70 СК України, відповідач суду не надав. 29 листопада 2013 року позивачка звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і зазначеного автомобіля. 16 жовтня 2013 року в простій письмовій формі між продавцем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобіля Лада Каліна за 32 200 грн. Укладення договору оформлено також Довідкою-рахунком № 424096 від1 6.10.2013 р. На перереєстрацію автомобіля на [PERSON] в МРЕВ ДАІ. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що договір купівлі-продажу є недійсним , оскільки його зміст протирічить законодавству України, а саме ст. 65 СК, за якою дружина, чоловік розпоряджаються майном - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 3 цієї статті встановлено, що для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення іабо державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Якщо договір потребує державної реєстрації , така згода має бути нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що відчужуючи на користь відповідача [PERSON] зазначене рухомого майна, [PERSON] діяв всупереч вимог ст. 65 СК України без згоди співвласника майна - колишьої дружини( адже припинення шлюбних відносин не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу) на укладання цього договору, адже ця угода виходить за межі дрібної побутової , автомобіль можна вважати цінним майном. Враховуючи, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 216 цього Кодексу , недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. За такого, заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу шляхом двосторонньої реституції у вигляді повернення сторін цього договору у попередній стан підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову.

Outcome: approved