Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.07.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. З листопада 2009 року вони почали підтримувати фактично шлюбні відносини, від яких народилися три доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося, через протилежні погляди на шлюб та сім»ю, планування побуту, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими, як повага до дружини, піклування про створення в сім»ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, в зв»язку з чим між ними почалися суперечки, що призвели до напруженості у відносинах та припинення шлюбних стосунків, тому просила суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Крім того, їх доньки проживають фактично з нею, вона виявляє турботу про них та забезпечує належні умови проживання та виховання для дітей, а також їх нормальний психологічний та інтелектуальний розвиток. Тоді як відповідач самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім»ю, при дітях влаштовує сварки, в ході яких припускається до аморальних вчинків, фізично та словесно ображає її, принижує в присутності дітей, навіть погрожує вбивством. Вона має стабільну оплачувану роботу, достатній дохід та постійне місце проживання. Оскільки відповідач фактично усунувся від своїх батьківських обов»язків, матеріально дітей не забезпечує, вважає, що в їх інтересах проживати саме з нею, оскільки вона може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку своїх доньок, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі за вищевикладеними обставинами та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково та не заперечував проти їх задоволення в частині розірвання шлюбу між ним та позивачем. Щодо вимог позову про визначення місця проживання малолітніх дітей заперечував. В останнє судове засідання не з"явився. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд задовольнити вимоги позову в частині розірвання шлюбу, оскільки його довіритель не заперечує проти розлучення з позивачем. Щодо вимог позову про визначення місця проживання дітей, то просив суд відмовити в їх задоволенні, як в безпідставно заявлених. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, просив в своїй письмовій заяві проводити розгляд справи без його участі, підтримавши висновок Служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей з матір»ю. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає , що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного . Як достовірно встановлено в судовому засіданні, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.07.2014 року (а.с. 7). Від фактично шлюбних відносин мають малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO]. (а.с. 10-12). Шлюбні відносини між подружжям не склались, через несумісність характерів, різні погляди на шлюб та сім'ю, відношенням до сімейних цінностей, таких як повага один до одного, піклування про створення в сім»ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, на момент розгляду справи в суді спільного господарства не ведуть, не підтримують сімейно-шлюбні відносини. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні визнав вимоги позову про розірвання шлюбу, з урахуванням всього вище викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині. Щодо вимог про визначення місця проживання дітей, то судом було встановлено наступне. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем по справі, на даний час неповнолітні діти сторін по справі проживають разом з матір»ю за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. 150 СК України, батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину . В судовому засіданні достовірно встановлено, що між батьками дітей - сторонами по справі, склалися напружені стосунки між собою . В даний час відповідач проживає окремо від позивача. Неповнолітні діти проживають спільно з матір»ю, де забезпечуються всім необхідним, умови для виховання, розвитку та проживання дітей відповідають вимогам. Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей № 102/03/29-804 від 02.02.2016 року, враховуючи інтереси дітей, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір»ю на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини. (а.с. 51-52). Відповідно до заяви власноручно написаної відповідачем до Служби у справах дітей від 07.12.2015 року (а.с. 90) він не заперечує проти подальшого проживання їх малолітніх доньок разом із матір»ю [PERSON] Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтями 150-157 цього Кодексу передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли ….. батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Виходячи із інтересів малолітніх та намагаючись забезпечити в подальшому можливість їх всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, суд визнав виключними обставинами ті, про які йшлося вище. .Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір»ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам неповнолітніх. За наведеного вище, враховуючи інтереси дітей, їх вподобання, вік, стан їх здоров»я, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині щодо визначення місця проживання дітей спільно з нею, як з матір»ю є обґрунтованими та підлягають також задоволенню, оскільки не суперечать інтересам дітей.

Outcome: approved