Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності і порочать його ділову репутацію поширене Кіровоградським Інтернет телебаченням [INFO] в інтерв»ю [PERSON] наступні слова: «У цьому є ряд заінтересованих рекламодавців, які б хотіли монополізувати цей ринок…» Це ті особи, що найбільше виступають, це й [PERSON] ще інші єсть, которые, так сказать… їм потрібно зробити монополію на ринок реклами. Зобов»язати відповідача [PERSON] спростувати у десятиденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірні відомості про [PERSON] у спосіб найбільш близький способу їх поширення - шляхом розміщення тексту спростування на Кіровоградському Інтернет телебаченні у наступній формі: «Спростування. Шановні Кіровоградці. Я, секретар Кіровоградської міської ради, [PERSON] публічно образив депутата Кіровоградської міської ради [PERSON] в інтерв»ю, розміщеного [INFO] на Кіровоградському Інтернет-Телебаченні. Усвідомлюючи всю свою відповідальність за сказане, хочу зазначити, що мною була поширена інформація про діяльність депутата Кіровоградської міської ради [PERSON]»; зобов»язати Кіровоградське Інтернет-Телебачення опублікувати у десятиденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили спростування недостовірних відомостей, поширених відповідачами у спосіб найбільш близький способу їх поширення - шляхом розміщення тексту спростування на Кіровоградському Інтернет телебаченні у наступній формі: «Спростування. Шановні Кіровоградці. Я, секретар Кіровоградської міської ради, [PERSON] публічно образив депутата Кіровоградської міської ради [PERSON] в інтерв»ю, розміщеного [INFO] на Кіровоградському Інтернет-Телебаченні. Усвідомлюючи всю свою відповідальність за сказане, хочу зазначити, що мною була поширена інформація про діяльність депутата Кіровоградської міської ради [PERSON]»; стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати по справі. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] під час прямого ефіру на Кіровоградському інтернет телебаченні секретар Кіровоградської міської ради під час інтерв»ю допустив висловлювання, які на думку позивача порочать його ділову репутацію, адже не відповідають дійсності. Вказане інтерв»ю розміщене на сайті: [INFO]. Серед питань, які були задані [PERSON], поставлено питання щодо проблеми розміщення реклами в м. Кіровограді рекламних конструкцій, що на думку ведучих суперечить вимогам розміщення рекламних конструкцій. Окрім того, мали місце побоювання журналістів ([PERSON] та [PERSON]), що розміщення 150 рекламних конструкцій (біл-бордів та сіті-лайтів) буде псувати естетичний вигляд центральних вулиць міста, розпочато земельні роботи у сквері… Відповідаючи на питання відповідач вказав, що для наведення ладу у цій сфері потрібен час та вказав, що «ми всім запропонували у добровільному порядку зняти та переставити рекламні конструкції та привести їх у порядок…», а далі, на думку позивача, відповідач допустив вислови, які не відповідають дійсності та порочать репутацію позивача, що проявляється у таких висловах: «але я скажу інше у цьому плані… У цьому є ряд заінтересованих рекламодавців, які б хотіли монополізувати цей ринок…» . На запитання журналіста [PERSON] «хто ці особи» відповідач дав такі відповідь: «Це ті особи, що найбільше виступають, це й [PERSON] ще інші есть, которые, так сказать… їм потрібно зробити монополію на ринок реклами, чого ми зробити не дамо…». На думку позивача зазначене інтерв»ю порочить ділову репутацію позивача, адже доступ до цієї інформації має велика кількість осіб, які є глядачами КІТ. Відомості, поширені відповідачем Кіровоградське інтернет телебачення, є такими, що не відповідають дійсності, недостовірними, не об»єктивними, порочать його ділову репутацію у зв»язку з тим, що він є депутатом Кіровоградської міської ради та відповідно до діючого законодавства здійснює свою діяльність в інтересах територіальної громади, що його обрала. Крім того, він зайняв активну позицію щодо розміщення у м. Кіровограді рекламних конструкцій, яка висвітлюється в засобах масової інформації та за допомогою інших джерел інформації і способів доведення громадянської позиції депутата у агітаційних наметах. Позивач є підприємцем, діяльність якого ніяким чином не пов»язана із наданням рекламних послуг, він не є суб»єктом, що здійснює розповсюдження реклами з використанням рекламних конструкцій у розумінні Закону України «Про рекламу», тим більше, він не є монополістом у сфері рекламних послуг. Відповідач [PERSON] допустив оприлюднення наклепу, оскільки інформація озвучена в інтерв»ю є неправдивою та такою, що псує репутацію позивача, проте відповідних вибачень не відбулось. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просить задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснив, що згідно довідкової інформації, на підтвердження позовних вимог, позивач не має жодного дозволу на розміщення рекламних конструкцій в м. Кіровограді, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Кіровоградського інтернет телебачення в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не сповістив. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, СД диск з відеозаписом інтерв»ю від 10.12.2014 року, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із роз'ясненнями, які наведені в пункті 4 Рішення Конституційного Суду № 2-рп/2012 від 20.01.2012 щодо статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ратифіковано указом від 19.10.1973 № 2148 Президії Верховної Ради УРСР "Про ратифікацію Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права»), яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. З огляду на те, що Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, така конвенція є частиною внутрішнього законодавства України. Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Судом встановлено, що [INFO] під час прямого ефіру на Кіровоградському інтернет телебаченні секретар Кіровоградської міської ради - відповідач по справі [PERSON] під час інтерв»ю допустив висловлювання: «але я скажу інше у цьому плані… У цьому є ряд заінтересованих рекламодавців, які б хотіли монополізувати цей ринок…» . На запитання журналіста [PERSON] «хто ці особи» [PERSON] дав такі відповідь: «Це ті особи, що найбільше виступають, це й [PERSON] ще інші есть, которые, так сказать… їм потрібно зробити монополію на ринок реклами, чого ми зробити не дамо…». Вказане інтерв»ю розміщене на сайті: [INFO]. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що позивач є депутатом Кіровоградської міської ради, а отже є публічною особою та відіграє певну роль у суспільно-політичному житті територіальної громади міста, у зв'язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнавати гострої та сильної громадської критики (ображаючими, шокуючими чи викликаючи стурбованість висловами), в т.ч. і шляхом публічного громадського обговорення незалежно від того чи це обговорення відбувалось під час політичних дебатів у засобах масової інформації, чи під час громадського зібрання (мітингу), чи то в кулуарах чи на сторінках Інтернет видань тощо. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів, яке (право) включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. В свою чергу, відповідач [PERSON], будучи також представником територіальної громади, головною посадовою особою місцевого самоврядування, висловив свою критичну/суб'єктивну думку щодо того, що позивач, як і інші рекламодавці (коло, яких не визначено) хочуть монополізувати ринок реклами. Суд приходить до висновку, що вислови відповідача базувались на оціночних судженнях, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, та не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності та їх спростуванню. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в ЗМІ, принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданими їй ч. 1 ст. 277 ЦК У та відповідним законодавством правом на відповідь, відповідно до ст. 65 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення України», у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши її іншу оцінку. Відповідно до роз'яснень, зазначених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у ЗМІ, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у ЗМІ визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади та здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ з приводу того, як вони виконували чи виконують свої функції, при цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного доказу, що свідчить про те, що вислови відповідача [PERSON] порочать його ділову репутацію, а, відтак, у суду відсутні підстави для задоволення позову. На підставі зазначеного і ст. ст. 9, 19, 34 Конституції України, ст. 277 ЦК України, «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», «Декларації про свободу політичних дебатів у ЗМІ»,

Outcome: dismissed