Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на навчання повнолітнього сина та придбання комп`ютерної техніки необхідної для навчання звернулась [PERSON] . В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на оплату навчання сина [PERSON] , [INFO] та на придбання комп`ютерної техніки, необхідної для його навчання в сумі 52640,00 грн. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 24 жовтня 2016 року по цивільній справі №569/7294/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів позов задоволено частково; стягнуто з [PERSON] , 1976 року народження на користь [PERSON] , 1978 року народження аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] щомісячно у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 червня 2016 року до повноліття [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 24 квітня 2018 року по цивільній справі №569/3246/18 з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання позов задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01 березня 2018 року та до досягнення ним 23 років за умови продовження ним навчання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Як було встановлено в судовому засіданні, спільний син сторін [PERSON] на даний час навчається в Національному університеті водного господарства та природокористування в інституті автоматики, кібернетики та обчислювальної техніки на денній платній формі навчання. В судовому засіданні позивач суду пояснила, що вона сплатила за навчання сина [PERSON] за період з 01 вересня 2017 року по 05 січня 2021 року 63350 грн. 07 березня 2018 року вона придбала ноутбук НР 250, а 26 травня 2018 року придбала комп`ютерну техніку, а саме: системний блок на базі Core is-840, які, як зазначає позивач, необхідні для навчання сина. На придбання ноутбука та системного блоку позивач витратила 41930 грн. І тому, половину витрат, понесених нею на придбання вищезазначеної комп`ютерної техніки позивач просить суд стягнути з відповідача, в якості додаткових витрат на дитину. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України №789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах за своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років: продовження ними навчання: потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до п.1 ч.2 ст.179 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Тобто, наявність додаткових витрат на дитину має довести та особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим, СК України, зокрема ст.199 передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, чина в період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199-201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів, слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли повнолітні син, дочка потребують матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення ними двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-1296цс15 відповідно до якого при визначенні розміру даного виду аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу проживання за місцем його знаходження. Норми глави 16 СК України не встановлюються обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли повнолітня дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, норми статті 185 СК України не застосовуються. Вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, передбачені статтею 185 СК України можуть бути пред`явлені лише до досягнення дитиною повноліття та не поширюються на правовідносини, які виникають між батьками та повнолітньою дитиною, яка продовжує навчання. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №478/2108/16-ц, предметом розгляду якої було «стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, та стягнення додаткових витрат». Відповідно до змісту статті 185 СК України участь у додаткових витратах батьків, які сплачують аліменти або до яких не заявлялися вимоги про сплату аліментів, може бути лише у випадках, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У витратах понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язково. Такого висновку дійшов ВС у справі №753/19306/16-ц від 06 червня 2018 року, предметом розгляду якого було стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений главою 16 СК України. Вказана глава передбачає стягнення аліментів на період навчання і не передбачає стягнення додаткових витрат. До такого висновку прийшов ВС у справі №642/36/16-ц від 29 березня 2018 року. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи, що витрати на придбання комп`ютерної техніки були понесені позивачем після досягнення повнолітня спільним сином сторін, останнім реалізовано право на стягнення з батька аліментів на період навчання, враховуючи, що обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на повнолітніх дочку, сина, що викликані особливими обставинами, не передбачений нормами Глави 16 СК України не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, обов`язок щодо участі у додаткових витратах на дитину що викликані особливими обставинами застосовуються тільки щодо малолітньої чи неповнолітньої дитини, правових підстав для стягнення з позивача додаткових витрат немає. Окрім того, як пояснив в судовому засіданні позивач та представник позивача, марка та серія системного блоку, який був придбаний позивачем для сина, свідчать, що він є ігровим, а тому придбання системного блоку та спірного ноутбуку не пов`язане з навчанням сина, і позивач не надала письмових доказів того, що дана покупка була зумовлена розвитком здібностей сина і вказана техніка використовувалася ним для здійснення навчання. Слід зазначити, що навчання дитини з метою здобуття професійної освіти не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливості стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі №336/1488/19. У цій справі позивачка, звертаючись з позовом посилалася на те, що у зв`язку з навчанням дитини за кордоном за напрямом «Інформаційні технології, розробка веб-та мобільних застосунків» нею сплачено кошти за навчання, дорогу до Канади та інформаційні витрати. Суд касаційної інстанції зауважив, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини та не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина. Навчальний заклад було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем. Ураховуючи вказані обставини справи, суд касаційної інстанції прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні позивач та представник позивача не довели заявлені ними позовні вимоги, а відповідач та представник відповідача їх спростували належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, однак у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, тому судові витрати слід стягнути з позивача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved