Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом. З урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.46-53) зазначає, що він з 2004 року є власником будинку [ADDRESS] у м. Львові та земельної ділянки площею 0,0290 га за цією адресою. Проїзд до будинку позивача є спільним для нього та власників будинку № 45, ширина даного проїзду забезпечує проїзд автотранспорту до будинку № 45 «А». У 2014 році [PERSON] та іншими жителями будинку № 45 було порушене питання про приватизацію земельної ділянки, на якій розташований спільний проїзд. Позивачеві було запропоновано до підпису схему розмежування, відповідно до якої проїзд спільного користування належатиме до приватизованої земельної ділянки буд. № 45, проте не буде загромаджуватись. Від підписання вказаної схеми позивач відмовився. Рішенням узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів ЛМР (протокол № 134 від 05 грудня 2014 року) зобов'язано [PERSON] вилучити земельну ділянку з планово-картографічних матеріалів для забезпечення спільного проїзду. Після неодноразових звернень сторін до комісії, її рішенням (протокол № 147 від 27 березня 2015 року) на підставі заяви [PERSON] від 02 лютого 2015 року, звернень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], погоджено межу між земельними ділянками за адресами [ADDRESS] по лінії Б-В, залишивши проїзд спільного користування шириною 03 метри без права його огородження та загромадження, на віддалі 01 метра від кута буд. № 45 у найвужчому місці між будинками № 45 та № 43. Межу між земельними ділянками за адресами [ADDRESS] по лінії В-Г погодити, залишивши прохід до хвіртки вздовж стіни будинку № 45 «А» шириною 2,0 метри без права огородження. Позивач вважає рішення узгоджувальної комісії від 27 березня 2015 року протиправним та незаконним в частині розміру ширини погодженого проїзду - 03 метри, оскільки, воно унеможливлює проїзд автомобільної, пожежної, медичної та будь-якої іншої спеціальної техніки до будинку позивача, та просить суд визнати недійсним та скасувати дане рішення відповідача, погодити межу між земельними ділянками, залишивши у спільному користуванні проїзд шириною 3,5 метрів та межу між земельними ділянками по лінії В-Г, залишивши проїзд у подвір'я вздовж стіни будинку № 45 «А» шириною 3,5 м. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Львівської міськради,третьої особи управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міськради Пристайко М.І. проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила, що рішення узгоджувальної комісії було винесено з урахуванням реальних розмірів земельної ділянки на [ADDRESS] у місті Львові, розташування об'єктів нерухомості на вказаній земельній ділянці, через яку облаштовано проїзд, а також беручи до уваги норми ДБН 360-92** та ДБН 79-92. Узгоджувальна комісія діяла в межах повноважень і у спосіб, що передбачені чинним законодавством (а.с.95-96). Представник третьої особи - відділу Держземагенства м. Львова Львівської області Іванович А.В. в судовому засіданні просив вирішити питання на розсуд суду. Третя особа [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає що існуюча ширина заїзду до будинку позивача розміром 2,5 м є достатньою. У разі задоволення позовних вимог будуть грубо порушені його права, а також інших сусідів як землекористувачів. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON], вважаючи порушеним своє право, притягнув в якості відповідача у справі узгоджувальну комісію по вирішенню земельних спорів Львівської міської ради. Згідно з її рішенням (а.с.11) за зверненням [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] погоджено межу між земельними ділянками на [ADDRESS] [ADDRESS] (по лінії Г-А) по фактичному користуванню (фасади будинка). Межу між земельними ділянками за адресами: [ADDRESS] (по лінії Б-В) погоджено залишивши проїзд спільного користування шириною 03 метри без права його огородження та загромадження, на віддалі 01 метра від кута буд. № 45 у найвужчому місці між будинками № 45 та № 43. Межу між земельними ділянками на [ADDRESS] та [ADDRESS] (по лінії В-Г) погоджено, залишивши прохід до хвіртки вздовж стіни житлового будинку № 45 «А» шириною 2,0 метри без права огородження. У відповідності до Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та Положенням про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів Львівської міської ради (а.с.99-103), - узгоджувальна комісія по вирішенню земельних спорів міської ради не є юридичною особою. Захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В той же час, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних справ та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як вбачається із змісту позовної заяви, зокрема, - позовних вимог, фактично предметом спору є оскарження [PERSON] рішення узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів Львівської міської ради від 27 березня 2015 року, що стосується звернень громадян щодо погодження межі між земельними ділянками на [ADDRESS] а також влаштування спільного заїзду. Згідно чинного законодавства узгоджувальна комісія міської ради не наділена правами вирішувати питання, пов'язані з видачею державного акта на право власності на землю, це є виключною компетенцією інших відповідних органів місцевої влади, які наділені такими повноваженнями. Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. У ст. 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Положеннями ч. 3 та ч. 5 ст. 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ланками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Рішення узгоджувальної комісії, яке не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Цим рішенням не визначаються права та обов'язки щодо землекористування. Згідно п.1.4 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів її рішення є підставою для прийняття ухвал міської ради. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Такі рішення стороною позивача суду надані не були. На підставі ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами Суд звертає увагу, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови і є власністю Львівської міської ради, виключно яка в розумінні ст.12 ЗК України має право на розпорядження цією земельною ділянкою. Як встановлено у судовому засіданні рішення Львівської міської ради щодо спірної земельної ділянки на момент розгляду відсутні. Крім того, як встановлено судом, оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не створює для сторін у справі жодних правових наслідків з виникненням прав та обов'язків, не є правовстановлюючим документом, відтак на переконання суду, будь-які права чи охоронювані законом інтереси позивача в розумінні ст.ст. 15, 16 ЦК України не порушені, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення узгоджувальної комісіїналежить відмовити. Не підлягають задоволенню також позовні вимоги погодити судом межу між земельними ділянками, залишивши у спільному користуванні проїзд шириною 3,5 метрів та межу між земельними ділянками по лінії В-Г, залишивши проїзд у подвір'я вздовж стіни будинку № 45 «А» шириною 3.5 м, оскільки такий спосіб та механізм захисту цивільного права не передбачений ст. 16 ЦК України, тому у суду нема правових підстав для задоволення таких вимог. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, покладає витрати по сплаті судового збору на позивача та у зв'язку з їх сплатою при поданні позову, питання розподілу судових витрат не вирішує.

Outcome: dismissed