Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач зазначає, що у травні 2016 року він знайшов у мережі інтернет оголошення про продаж трактора «FOTON FT 504» в м. Ужгород за ціною 98\~000 тисяч гривень. Зателефонувавши на телефон вказаний у оголошенні він подзвонив до продавця та узгодив деталі. 12 травня 2016 року він приїхав до Ужгороду для купівлі вказаного трактору. При зустрічі продавець попросила його підписати незаповнений договір лізингу щоб його підготували, а він тим часом огляне трактор, на що він погодився. Оглянувши трактор йому повідомили, що необхідно сплатити перший внесок в сумі 37\~500 тисяч гривень і протягом трьох днів йому безкоштовно доставлять трактор. Позивач погодився на такі умови, але самого договору він на руки довго не отримував. Коли ж йому вручили примірник договору то через брак часу він не встиг ознайомитись із його змістом та поїхав додому. Після спливу трьох днів трактор йому так і не доставили і зателефонувавши на гарячу лінію йому повідомили, що необхідно сплатити 50 % вартості товару так як попередньо сплачена сума була внеском за укладення договору, а не платою за товар. Також йому повідомили, що якщо його не влаштовують такі умови то він може звернутись до продавця з вимогою про розірвання договору. Після даної розмови він одразу ознайомився із договором та виявив, що ціна трактора у ньому дійсно зазначена 375\~000 тисяч гривень замість 98\~000 тисяч гривень обумовлених в оголошенні та при розмові із продавцем. Окрім цього у договорі відсутній пункт який передбачав би розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. За таких обставин позивач вважає укладений договір недійсним так як для його укладення його ввели в оману. Саме тому, [PERSON], звернувся до суду з проханням ухвалити рішення про визнання вищевказаного договору лізингу недійсним, стягнення з відповідача сплачених коштів та понесені ним судові витрати. \~\~\~\~ У судове засідання позивач не зявився, але подав заяву, у якій просить справу розглядати в його відсутності, позов підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання на розгляд справи повторно не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся в встановленому законом порядку і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, а тому суд приходить до висновку, що справу у відповідності до ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, слід розглядати в порядку заочного провадження. У відповідності до ст. 197 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного: 12 травня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 003837 з додатками (а.с.7-12), предметом якого є трактор «FOTON FT 504» обємом двигуна 50 к.с. (п.1.1. договору) за ціною 14705,88 доларів США, що за обумовленим сторонами обмінним курсом на день укладення договору становило 375 000 грн. (п.8.2 договору). Умовами договору передбачено оплату Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» який визначено як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає оплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, та підготовку документів до укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (а.с.14). Також договором передбачено сплату Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, комісії за супроводження Договору та лізингових платежів (а.с.14). Того ж дня позивачем сплачено на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» платіж в сумі 37\~500 тис. грн., за договором фінансового лізингу та 375 грн., комісії на за надання банківських послуг (а.с.13). \~ Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. \~\~\~\~ У порушення зазначених норм статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (а.с.17) встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено. Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Так, згідно п.п.12.1. договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, який сплатив авансовий платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, лізингодавець повертає авансовий платіж за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40 % від сплаченої суми авансових платежів, адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. \~\~\~ \~ Пунктом 12.14 договору передбачено, що у випадку необгрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплати неустойки у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації всіх понесених витрат на реєстрацію і страхування предмета лізингу, при цьому сплачені лізингоодержувачем на виконання договору кошти не повертаються (а.с.11). Згідно з п.5.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший (а.с.8). Згідно з п.5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов"язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини (а.с.9). Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця (а.с.9). \~\~\~ \~Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають (а.с.10). Отже, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. \~\~\~ \~ Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг», відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. У вступній частині договору визначено (а.с.13), що адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Законодавець розрізняє поняття «укладання» та «виконання» договору. Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону. \~\~\~\~ Аналогічне вживання вказаних понять міститься і у Цивільному кодексі України (ч. 3 ст. 712, ч. 3 ст. 713, ч. 3 ст. 714, ч. 6 ст. 715, ч. 2 ст. 759). \~\~\~\~ Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. \~\~\~\~ Виходячи з викладеного, оскільки спірний договір не посвідчено нотаріально, він є нікчемним. \~\~ \~\~Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину , зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, на підставі досліджених доказів та у відповідності з чинним цивільним законодавством суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved