Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ\~\~ «ОТП\~ Банк » про\~\~ визнання\~\~\~ недійсним кредитного договору № МL-701/001/2008 від 09.01.2008 року, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна №РМL-701/001/2008 від 09.01.2008 року, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством „ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № МL-701/001/2008 від 09.01.2008 року на суму 19\~193,00 Швейцарських франків зі сплатою 3,99 % річних + FIDR терміном до 09.01.2025 року. Для забезпечення виконання цього договору позивачем було укладено з відповідачем договір іпотеки PМL-701/001/2008 від 09.01.2008 року, відповідно до якого позивач передала в іпотеку відповідачу квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на порушення відповідачем [PERSON] України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України та інші нормативні акти, зокрема, що регулюють валютне кредитування, вказує, що оскаржуваним кредитним договором визначено ставку FIDR, яка незаконно змінюється відповідачем в односторонньому порядку, що позивача обмежено в виборі страхової компанії, встановлено пеню, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, який сплачується пеня, також позивач зазначає, що відповідачем було неправомірно видано йому кредитні кошти в іноземній валюті, оскільки для такої операції необхідне одержання індивідуальної ліцензії НБУ України, якої на момент укладення кредитного договору у відповідача не було, чим позивач був введений в оману. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача, проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову повністю, у зв'язку із їх безпідставністю та не доведеністю. Разом із запереченнями надав копії ліцензій, виданих НБУ відповідачу, дозволів та додатків до них, також в додатках містився графік платежів до кредитного договору та повідомлення про зміну відсоткової ставки за кредитним договором, докази їх направлення. Третя особа у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій справу просила розглянути за її відсутності. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволені позову відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.01.2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № МL-701/001/2008, відповідно до якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 19\~193,00Швейцарських франків на придбання нерухомого майна строком до 09.01.2025 року, що сторонами не оспорюється. Для забезпечення виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором було укладено між [PERSON] зАТ «ОТП Банк» договір іпотеки PМL-701/001/2008 від 09.01.2008 року, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Судом встановлено, що оскаржувані договори підписані сторонами, позичальник отримав кредитні кошти передбачені договором кредиту, сплачував кошти за договором кредиту, що свідчить про згоду сторін за всіма істотними умовами договору. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 [PERSON] України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, продавець виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. Стосовно посилань позивача на несправедливі умови щодо змінної відсоткової ставки суд зазначає наступне: з часу укладання кредитного договору, з 09.01.2008 року позивач знала, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається із перемінної частини FIDR та фіксованого відсотка така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміни розміру ставки FIDR, що передбачено п.3 ч.1 кредитного договору, сплачувала відсотки із вказаною процентною ставкою, проте з позовом до суду про визнання відповідних положень кредитного договору недійсними, звернулась лише у червні 2015 року. Отримавши кредит на умовах сплати плаваючої процентної ставки та підписавши кредитний договір, позивач висловила свою цілковиту згоду на корегування плаваючої процентної ставки в порядку, передбаченому сторонами кредитного договору. Отже, зміна відсоткової ставки у звязку зі зміною розміру ставки FIDR не може бути розцінена як зміна розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку. Доводи позивача відносно того, що визначений п. 4.1.1 спірного кредитного договору розмір пені, а саме 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення платежу, суперечить ст. 3 [PERSON] України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, суд також вважає необґрунтованими, адже сфера дії даного [PERSON] не поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є фізичні особи, в зв'язку з чим його норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Аналогічні правові позиції викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013. Доводи позивача відносно того, що Застереженням 2 п. 1.3.1.5.3 ч.2 ч.2 оскаржуваного договору Банком визначено обмеження вибору страхових компаній (необхідність погодження з кредитором), до яких може звернутись позичальник щодо укладання договору страхування, суд також вважає безпідставними, оскільки вказані умови погоджені позивачем та є наслідком його вільного волевиявлення. Крім того, позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним під час укладання з АТ «ОТП Банк» кредитного договору було запропоновано інші його умови та АТ «ОТП Банк» неправомірно відмовив позивачу в укладанні договору на вказаних умовах. Доводи позивача стосовно відсутності у відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій на момент укладення оскаржуваного кредитного договору, чим введено позивача в оману, спростовуються наданими відповідачем (а.с.49-53) копіями ліцензій, дозволу та додатку до дозволу. Тож, на момент укладення оскаржуваного кредитного договору, у відповідача була наявна Банківська ліцензія НБУ, згідно з якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 [PERSON] України «Про банки та банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 [PERSON] України «Про банки та банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275 у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Крім того, відповідно до ст. 230 ЦК України та роз'яснень які містяться в ПП ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, однак позивач вказаних обставин не навів. За наведених обставин суд вважає, позов [PERSON] необґрунтований та недоведений належними та допустимими доказами та таким ,що не підлягає задоволенню . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed