Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

До суду з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] із позовом пророзірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання дітей. Позивач в\~судове засідання\~не з"явилась,\~про день\~та час\~слухання справи\~повідомляась належним\~чином,\~ представник\~позивача [PERSON]\~в судовому\~засіданніпозовні вимоги\~позивача підтримала\~повністю,\~з підстав\~викладених у\~позовній заяві,\~просила суд\~розірвати шлюб\~укладений між\~позивачем [PERSON]\~та відповідачем\~[PERSON],\~30\~вересня 2011\~року у\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Рівненського міського\~управління юстиції,\~актовий запис\~№ 1447.Визначити місце\~проживання малолітніх\~дітей [PERSON],\~[INFO]\~та [PERSON],\~[INFO]\~з матір»ю\~[PERSON]\~тастягнути з [PERSON]Ф, [INFO], на користь\~[PERSON], [INFO] аліменти на утримання дітей у розмірі 1500 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду\~ і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково, не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання їхніх дітей з матір»ю [PERSON] та стягнення з нього на користь позивача по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину , оскільки він не працює, має тимчасові заробітки, його дохід в місяць складає 3500-4000 грн. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з»явилася, до початку судового засідання подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Як було\~встановлено в\~судовому засіданні,\~з 30\~вересня 2011\~року сторони\~перебувають у\~шлюбі,\~зареєстрованому у\~Відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Рівненського міського\~управління юстиції,\~актовий запис\~№1447,\~що стверджується\~свідоцтвом про\~шлюб серії\~І-ГЮ\~№071344,\~виданим 30\~вересня 2011\~року.Від спільного подружнього життя мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Як зазначено у позовній заяві, подружнє життя сторін не склалося, ускладнилися взаємовідносини та зникло почуття любові один до одного. Позивач [PERSON] вважає, що їхня сімя розпалася остаточно, примирення неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їхніх дітей. Згідно ч.3\~ст.105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2\~ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи те,\~що відповідач\~[PERSON]\~визнав позовні\~вимоги позивача\~про розірвання\~шлюбу та\~визначення місця\~проживання дітей\~з матірю,\~подальше спільне\~життя подружжя\~суперечить інтересам\~сторін,\~суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та визначити місце проживання їх спільних дітей з матірю [PERSON] Згідно ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в\~Сімейному кодексі України. Відповідно до\~ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод», яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов'язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ст. 183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня 2019 року становить 1626 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 року - 2027 грн. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України\~№3\~від 15\~травня 2006\~ року\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківська,\~материнства та\~стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При вирішенні\~питання про\~стягнення аліментів\~суд враховує,\~що відповідач\~проживає окремо\~і участі\~в утриманні\~своїх \~дітей не\~приймає,\~при цьому\~домовленість між\~позивачем та\~відповідачем про\~сплату аліментів\~на їх\~утримання відсутня,\~суд приходить\~до висновку,\~що з\~відповідача на\~користь позивача\~необхідно стягнути\~аліменти на\~утримання малолітніх\~дітей в\~твердій грошовій\~сумі в\~розмірі по\~1100\~грн.щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Вказаний розмір аліментів відповідає вимогам законодавства та на думку суду, є таким, що не поставить в тяжке матеріальне становище сторони. Згідно частини першої статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~а тому\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути судові\~витрати по\~справі понесені\~позивачем по\~сплаті судового\~збору в\~розмірі 704,80\~грн.,\~за позовну\~вимогу про\~розірвання шлюбу.Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за категорією спорів про стягнення аліментів, то з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 704,80 грн. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України. до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони , крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VІ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем [PERSON] не надано суду на підтвердження понесених витрат їх розрахунку, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial