Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Заявник лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернувся до суду з заявою, про проведення психіатричного огляду [PERSON] в примусовому порядку. Посилаючись на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоров'ю, у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. У судовому засіданні лікар-психіатр підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити та ухвалити рішення про проведення психіатричного огляду [PERSON] в примусовому порядку. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення матері, які свідчать про необхідність проведення психіатричного огляду в примусовому порядку, оскільки поведінка [PERSON] становить загрозу для життя та здоров"я оточуючих. Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви про проведення психіатричного огляду [PERSON] у примусовому порядку заперечив, вважає, що вона є передчасною - суду пояснив, що висновки лікаря про необхідність примусового психіатричного огляду ґрунтується виключно на заяві матері, за відсутності особистого огляду [PERSON] Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні з'ясовано, що 17.09.2015року в амбулаторно-поліклінічне відділення звернулась мати [PERSON] - [PERSON] із заявою про допомогу у госпіталізації її сина, який протягом останнього часу змінився у поведінці, став особливо агресивним, конфліктним, погрожує фізичною розправою матері та сусідам. Реагуючи на заяву матері, та для запобігання небезпечним діям зі сторони [PERSON], лікар-психіатр [PERSON] 17.09.2015року відвідав [PERSON] за адресою його місця проживання, однак на час відвідування особи, щодо якої наявне клопотання про примусовий огляд, [PERSON] дома був відсутній, двері відчинила його матір. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO]. перебуває на диспансерному обліку в амбулаторно-поліклінічному відділенні ТОККПНЛ з діагнозом: Параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки за змішаним типом, є інвалідом ІІ-ї групи довічно. Хворий спостерігається з 1985року в дільничного лікаря-психіатра. Неодноразово лікувався стаціонарно в умовах ТОККПНЛ. Остання госпіталізація з 11.03.2015року по 30.04.2015року. Амбулаторно хворий ліки не приймає. Самостійно амбулаторно-поліклінічне відділення [PERSON] не відвідує. Комісією лікарів-психіатрів амбулаторно-поліклінічного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні надано висновок про необхідність проведення психіатричого огляду [PERSON] в примусовому порядку, без його згоди, зазначаючи, що страждаючи на хронічне психічне захворювання - Параноїдну шизофренію, для хворого [PERSON] характерні маячні ускладнення симптомів, що супроводжуються тривогою, ефективною напругою, страхами, галюцинаторними тамаячними розладами, що входять в склад параноїчного синдрому, можуть виступати спонукальними мотивами для здійснення правопорушень та суспільно небезпечних діянь. Хворий [PERSON] потребує невідкладної медичної допомоги, оскільки є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоров'ю, у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. З приводу доведеності заявником необхідності примусового психіатричного огляду, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу", психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або завдасть значної шкоди своєму здоров"ю, у зв"язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Згідно зі ст. 279 ЦПК України, заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядну розглядається судом за місцем проживання особи. Відповідно до ст. 282 ЦПК України, залежно від встановлених обставин, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову у її задоволенні. Відтак: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров'я людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому суд зауважує, що примусовий психіатричний огляд [PERSON] безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що належних та допустимих фактичних даних, які свідчать про нагальну необхідність втручання в приватне життя шляхом примусового психіатричного огляду [PERSON], заявником не наведено, оскільки висновок лікаря - психіатра про звернення до суду з заявою, ґрунтувався виключно на твердженнях матері [PERSON] про його потенційну небезпеку до оточуючих, без особистого спілкування з особою, щодо якої зроблена зава про огляд - лікар лише одного разу, 17.09.2015 року, за зверненням матері [PERSON] (встановлено факт лише одного, звернення за чотири місяці з дня закінчення лікування [PERSON] в квітні 2015 року), здійснив спробу огляду хворого. При цьому не вважав за потрібне зачекати повернення хворого додому, та не здійснив повторного виїзду по факту його повернення за місцем проживання. При цьому наявний у справі висновок лікарів зроблено виключно за матеріалами медичної картки [PERSON], також без особистого його огляду. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що заява лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] до задоволення не підлягає, оскільки встановлені обставини свідчать про те, що заява про проведення психіатричного огляду [PERSON] в примусовому порядку є передчасною, оскільки бесіди лікарем-психіатром з [PERSON] за місцем його проживання проведено не було, свідчень сусідів про наміри [PERSON] вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, також немає, як і немає доказів виклику працівників МВС в разі можливого вчинення протиправних дій [PERSON], які можуть свідчити про його небезпеку для оточуючих, як за місцем його проживання, так і іншим місцем його перебування. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed