Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва», звертаючись з позовом до [PERSON], просило ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], 1975 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою площею в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, посилається на наступне, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» будинок [ADDRESS] з 16 лютого 2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». Відповідно до розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 березня 2018 року №128 «Про затвердження реєстру гуртожитків і житлових будинків, які використовуються під гуртожитки в Дніпровському районі міста Києва», житлова площа в житловому будинку за адресою [ADDRESS], є гуртожитком, належить територіальній громаді міста Києва, балансоутримувачем визначено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». Відповідач займав житлове приміщення - кімнату житловою площею 13,5кв.м. в гуртожитку за вищевказаною адресою на підставі ордеру №7 від 27 червня 2003 року, виданого ЖРЕО-401, оскільки відповідач не проживає у зазначеному вище гуртожитку на протязі більше шести місяців, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року відкрито провадження в даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с.20-21) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.33-34) Представник позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» - Мацієвська О.П. в судовому засіданні позов підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, які підтверджують факт не проживання відповідача в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], протягом останніх шести місяців, що дає підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування займаним приміщенням на підставі ст.ст.71, 72 Житлового кодексу УРСР. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення викликів до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати відзив на позов не скористався. Представник третьої особи - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 6 та ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Судом встановлено, що Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02 березня 2018 року №128 «Про затвердження реєстру гуртожитків і житлових будинків, які використовуються під гуртожитки в Дніпровському районі міста Києва», затверджено Реєстр гуртожитків та житлових будинків, які використовуються під гуртожитки, у Дніпровському районі міста Києва. (а.с.5) Згідно Додатку до цього розпорядження, гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS], належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, балансоутримувачем гуртожитку є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». (а.с.6-7) Згідно положень ст.127 Житлового кодексу УРСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідності до положень ст.128 Житлового кодексу УРСР, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Статтею 129 Житлового кодексу УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Примірне положення про гуртожитки, затверджене Постановою Ради міністрів Української РСР від 03.06.1986 року №208 (що діяло на час виникнення спірних правовідносин), встановлювало порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання. Пунктами 9,10 вищевказаного Положення визначено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно додатку до Примірного положення про гуртожитки, ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та є дійсним на протязі 30 днів. 27 червня 2003 року, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ЖРЕО-401 від 27 червня 2003 року, [PERSON] видано ордер №7 на право заняття площі в гуртожитку по [ADDRESS], розміром 13,5кв.м. (а.с.13) Відповідно до предмету позову, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою площею в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], з тих підстав, що відповідач не проживає в гуртожитку більше шести місяців. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи зі змісту ст.77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження викладених у позові обставин, які свідчать про тривале - більше шести місяців не проживання відповідача за спірною адресою, долучено наступні докази, які були предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті. За змістом актів, складених 02 жовтня 2017 року, 22 листопада 2017 року та 01 березня 2018 року, підписаних комісією в складі співробітників ЖЕД-401, а також мешканцями гуртожитку, затверджених начальником ЖЕД-401, вбачається що комісією було обстежено кімнати в гуртожитку за адресою [ADDRESS], на факт проживання [PERSON]. На момент обстеження дана особа не перебувала в гуртожитку, зі слів мешканців, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS]. (а.с.10-12) Суд критично ставиться до вищевказаних актів, оскільки з наданих актів не вбачається, які саме кімнати гуртожитку було обстежено, крім того, не зазначено у якій спосіб мешканці гуртожитку, на яких міститься посилання в актах, отримали вказану в актах інформацію стосовно не проживання [PERSON] за зазначеною в актах адресою, та стосовно яких саме житлових приміщень такими мешканцями зазначалася інформація щодо не проживання відповідача. Суд не бере як доказ покази свідків [PERSON] та [PERSON], які мешкають в будинку [ADDRESS], оскільки свідки наголосили, що не є обізнаними про особу відповідача, такого мешканця гуртожитку вони не знають, хоча проживають в гуртожитку тривалий час, у кімнаті, яку ймовірно мав займати відповідач проживають інші мешканці, підстави для їх заселення до гуртожитку свідкам невідомі. Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК УРСР, провадиться в судовому порядку. 03 червня 1986 р. за №208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК УРСР визначається порядок користування останніми, передбачено, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян. 27 квітня 2015 року за №84 затверджене Положення про гуртожитки, яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків. 20 червня 2018 року за №498 затверджене Примірне положення про користування гуртожитками, яке визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них. З урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, щодо відсутності осіб які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил суд вважає слід застосовувати і в даному випадку, на які посилається позивач в позові у разі тимчасового відсутності у гуртожитку особи. Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання. При цьому у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) За змістом ст.72 ЖК УРСР такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути визнана особа, яка у встановленому законом порядку набула таке право. На підтвердження набуття та наявності у відповідача такого права позивачем надано копію ордера №7 від 27 червня 2003 року, який виданий на ім'яУсліщ О.І. (а.с.13) В даному ордері, у відповідності до додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого 03 червня 1986 р. за №208, зазначено що він є дійсним на протязі 30 днів. Однак, в матеріалах справи відсутні докази як одержання відповідачем даного ордеру, так і докази вселення [PERSON] в кімнату [ADDRESS], протягом 30 днів з дати видачі ордеру. Крім того, позивачем не надано та в матеріалах справи відсутній жодний належний та допустимий доказ реєстрації місця проживання відповідача за спірною адресою (довідка відповідної форми тощо). Згідно наявної в матеріалах справи довідки, одержаної на запит суду (а.с.19), за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м.Києві, місце проживання [PERSON], 1975 року народження, по місту Києву - не значиться. Разом з цим, позивачем також не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б дозволили дійти обґрунтованого висновку про те, що відповідач дійсно не проживає в зазначеній у ордері кімнаті гуртожитку тривалий час - понад шість місяців. Суд не може вважати переконливими доказами надані позивачем акти, які нібито підтверджують факт не проживання відповідача в гуртожитку понад 6 місяців, оскільки ці акти є неконкретизованими щодо предмета обстеження житлових приміщень (кімнат), що в сукупності із зазначенням в ордері конкретної кімнати гуртожитку - №24, свідчить про їх неналежність - відсутність інформації щодо предмета доказування, інших письмових доказів, крім актів, які б підтверджували, що відповідач дійсно тривалий час не проживає в гуртожитку, суду не надано. За наведених обставин, доказів безперервного не проживання відповідача більше шести місяців за спірною адресою, що були б підставою для правомірного застосування положень статті 72 ЖК УРУР - не надано, ці обставини не спростовані показами свідків, які не взято до уваги судом, що дає підстави прийти до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до [PERSON], третя особа Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed