Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що 22 червня 2005 року за договором купівлі-продажу будинку вона придбала житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. На прохання свого знайомого, [PERSON], дозволила йому тимчасово проживати в одній із кімнат свого будинку. 24 січня 2006 року між ними був укладений договір найму кімнати. Вказаний договір було зареєстровано в КП «ЖЕК №2». Пунктом 2 згаданого договору найму було передбачено, що він діє до 24 січня 2016 року. На підставі вищевказаного договору відповідач зареєстрував своє місце проживання за тією ж адресою, а на відповідному штампі, що проставлявся в будинковій книзі, було зазначено дату реєстрації - «24.01.2006» та дату, з настанням якої [PERSON] мав знятися з реєстрації за даним місцем проживання - «24.01.2016». Протягом останніх п'яти років відповідач не проживає за адресою, де він зареєстрований ще з 2006 року. Після настання обумовленого договором терміну знятися з реєстрації за цією адресою відмовився. Зараз [PERSON] має інше постійне місце проживання, однак точної адреси вона не знає. На даний час вона проживає у м. Києві, а тому не має можливості організовувати і забезпечувати проведення перевірок паспортного режиму в своєму будинку, тому акти про відсутність відповідача за місцем проживання не складалися. Він не є її членом сім'ї, спільним побутом не пов'язані, не мають спільного бюджету, відсутні будь-які взаємні сімейні права та обов'язки. Своєю відмовою зніматися з реєстраційного обліку за місцем знаходження житла відповідач [PERSON] створює їй, як власнику будинку, перешкоди у розпорядженні її майном. З його вини вона позбавлена можливості повноцінно розпоряджатися належним їй об'єктом нерухомого майна. Фактично, не має можливості ефективно вирішувати ряд питань побутового, соціального, житлово-комунального характеру, які так чи інакше пов'язані з необхідністю подавати інформацію про осіб, що зареєстровані в її будинку, оскільки така інформація не відповідатиме дійсності. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить задоволити позов із зазначених підстав. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, через засоби масової інформації. Заяв, клопотань до суду не надходило. Вислухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2005 року. (а.с.9,10). 24 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму кімнати.(а.с.11) 24 січня 2006 року [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS]. (12-13) Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закчадати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Згідно ст.163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною 1 пп.1,5, ч.3, ч.4 ст.71 цього Кодексу. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що відповідач проживав в одній із кімнат житлового будинку позивачки. Останніх п'ять років, а може й більше, його немає у даному господарстві взагалі, він там навіть іноді не з»являється. Суд вважає, що позивачкою було доведено, що відповідач відсутність за місцем реєстрації більше 5 років, а тому має бути визнаний таким, що втратив право на користування її житлом.

Outcome: approved