Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а в грудні цього ж року [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічною позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. Після неодноразових уточнень позовних вимог сторони просили визнати спільною сумісною власністю наступне майно: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами; будівельні матеріали; автомобіль «NISSAN TERRANO II 2.7 TD»; квартира; причіп саморобний; гараж металевий. [PERSON] просила виділити їй житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS], будівельні матеріали, автомобіль «NISSAN TERRANO II 2.7 TD», а всього на суму 263948,00 грн. визнавши за нею на вищевказане майно право власності. Виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS], причіп саморобний, гараж металевий, а всього на суму 233117,00 грн., визнавши за ним на вищевказане майно право власності. Згідно уточнених позовних вимог [PERSON] (а.с. 35 т.с. 2) просив у рахунок його 1/2 частини подружнього майна визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у [ADDRESS]; автомобіль «NISSAN TERRANO II 2.7 TD»; 1/2 частину будівельних матеріалів та стягнути компенсацію за переотриману частку. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 01.07.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, у зустрічному позові [PERSON] відмовлено. Спільне подружнє майно вартістю 494169 грн., а саме житловий будинок, будівельні матеріали, квартира, автомобіль"NISSAN TERRANO II 2.7 TD", автопричіп саморобний розділено. Виділено [PERSON] майно на суму 247084,50 грн., а саме житловий будинок в [ADDRESS] вартістю 95787 грн., будівельні матеріали вартістю 46667 грн., автомобіль[NUMBER], вартістю 121494 грн., автопричіп саморобний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 1546 грн., а всього на 265494 грн. та визнано право власності на виділене майно. В поділі гаража відмовлено. Виділено [PERSON] майно на суму 247084,50 грн., а саме квартиру по [ADDRESS] вартістю 228675 грн. та визнано за ним право власності. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенацію за переотриману частку майна в натурі 18409,50 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 2158,61 грн. судового збору, 6912 грн. витрат по проведенню судових будівельно-технічних експертиз, 4872 грн. на правову допомогу, а всього 13942,60 грн. Проведено взаємозалік рахунків та остаточно стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4466,90 грн. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Ніжинського міськрайонного суду від 01.07.2014 року змінити, та задовольнити його позовні вимоги. Доводи скарги зводяться до того, що ухвалене рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом не вірно застосовані норми матеріального та процесуального права. В скарзі апелянт зазначає, що визнаючи право власності на автомобіль за [PERSON] суд позбавив можливості [PERSON] заробляти собі на життя, оскільки автомобіль - це єдине джерело його існування. Не погоджується з розподілом житла, оскільки виділяючи [PERSON] в натурі квартиру по [ADDRESS], він фактично залишився без житла, з врахуванням, що в квартирі прописані і проживають доньки сторін. Вони мають право там проживати, як члени його сім»ї. Але квартира є двохкімнатною, і фактично [PERSON] отримує для проживання лише одну кімнату, інша зайнята доньками. Натомість [PERSON] проживає в житловому будинку. Зазначає, що суд упереджено віднісся щодо оцінки майна. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та судових витрат, незадоволення зустрічного позову підлягає скасуванню, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 30.09.1989 року по 11.09.2013 року перебували в шлюбі (а.с. 4 том 1). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2000 року (а.с. 7 том 1) на ім»я [PERSON] придбано квартиру під [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.06.2009 року (а.с. 11 том 1) на ім»я [PERSON] придбано житловий будинок [ADDRESS]. Як встановлено, частина вказаного будинку є самовільною прибудовою, оскільки будувалась без належного дозволу та технічної документації. На прибудову були використані будівельні матеріали за рахунок спільних коштів подружжя. 18.05.2013 року сторони придбали автомобіль «NISSAN TERRANO II 2.7 TD» 2001 року випуску, зареєстрований на [PERSON], а також ними було придбано автопричіп до автомобіля (а.с. 15, 16). Вищевказане майно є спільним подружнім майном, яке придбано за спільні подружні кошти, що сторонами не заперечується. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за правилами ст. 22, 28, 29 та ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст. 365 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, та встановивши обсяг спільного майна подружжя, суд виходив з того, що майно між сторонами фактично розділене. Відмову в задоволенні позову про поділ гаражу суд обґрунтував відсутністю доказів про його купівлю та належність до спільного майна подружжя. Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого суду щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON], оскільки суд дійшов до таких висновків з порушенням норм матеріального права, всупереч наданим сторонами доказам, що призвело до неправильного вирішення спору. Рішення суду першої інстанції в частині відмови поділу гаража сторонами не оспорюється. Як вбачається, як основний так і зустрічний позови сторони обґрунтовують відсутністю згоди щодо поділу спільного майна подружжя. З доводів апеляційної скарги також вбачається, що між сторонами спільної згоди щодо розподілу житлового будинку в [ADDRESS], будівельних матеріалів, квартири в м. Ніжин [ADDRESS], автомобіля "NISSAN TERRANO II 2.7 TD", автопричепу досягнуто не було. Відповідно до пояснень [PERSON] даних в апеляційному суді сторони проживали разом в житловому будинку в [ADDRESS], але [PERSON] пішов проживати в іншу сім»ю, та забрав машину, зазначені обставини також викладені і в апеляційній скарзі, таким чином заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апелянта щодо відсутності фактичного розподілу майна подружжя. Таким чином, суд першої інстанції, поклавши в основу рішення фактичний розподіл майна подружжя, дійшов до такого висновку з порушенням норм матеріального права, всупереч наданим сторонами доказам, що призвело до неправильного вирішення спору. Як вбачається, [PERSON] зареєстрована та фактично проживає в будинку [ADDRESS], який придбаний на її ім»я (а.с. 5 ,11). Відповідно до довідки Талалаївської сільської ради від 10.02.2015 року № 41/03-08 рішення щодо надання земельної ділянки в користування, що знаходиться [ADDRESS], не приймалось. Відповідно до висновку від 23.06.2014 року № 12-04/308 відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства перепланування та переобладнання житлового будинку в [ADDRESS], на дві ізольовані однокімнатні квартири без легалізації (узаконення) самочинно збудованих прибудов не вбачається можливим (а.с. 29, 30). Квартира під [ADDRESS] придбана на ім»я [PERSON] (а.с. 7). Згідно уточнених позовних вимог, кожна з сторін просила виділити у власність саме будинок в [ADDRESS], разом з тим апелянт не погоджувався з оцінкою, оскільки вартість оцінених об»єктів нерухомості суттєво різниться. Відповідно до висновку експерта № 31-14 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22.12.2014 року, яка була призначена ухвалою апеляційного суду за клопотанням представника [PERSON] - [PERSON], дійсна ринкова вартість житлового будинку в [ADDRESS] склала 148545 грн., дійсна вартість будівельних матеріалів використаних для будівництва самовільно збудованих прибудови а4/ приміщення ІІІ 31,8 кв.м. та а5/ тераса 10 кв.м. житлового будинку в [ADDRESS] становить 64121 грн., дійсна ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 362957 грн. Відповідно до п.п. 22.-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Суд першої інстанції, вирішуючи справу в частині поділу нерухомого майна належним чином визначився з характером спірних правовідносин та встановивши, що спірний будинок, квартира, машина та автопричіп є спільною сумісною власністю, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виділення кожному з співвласників неподільних речей виходячи з їх вартості, з врахуванням того що, хоча сторони в позовних заявах і заявляли вимоги про поділ спільного майна по 1/2 частині, разом з тим під час розгляду справи сторони згідно уточнених позовних вимог наполягали на розподілі майна в натурі. Як вбачається у спільній сумісній власності подружжя знаходяться два об»єкта нерухомості, які придатні для проживання, кожний з яких на момент розгляду справи в суді є неподільною річчю, тому в даному випадку, до таких правовідносин положення ч. 4 ст. 71 СК України не застосовуються. Відповідально до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, [PERSON] не довела належними і допустимими доказами обставини, на які посилалась в позові, а саме що між сторонами склався порядок користування та володіння спільною нерухомістю, а посилання суду першої інстанції, що фактичне проживання в будинку [PERSON] є доказом фактичного розподілу майна є безпідставними. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів, що [PERSON] фактично користується спільною квартирою, оскільки з пояснень [PERSON] наданих в суді апеляційної інстанції, вона здійснювала деякий час оплату комунальних платежів в квартирі, після припинення спільного проживання. Ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статті 69, 70 СК України передбачають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи, що апеляційним судом сторонам надавався строк для вирішення спору шляхом укладення мирової угоди та виходячи з того, що [PERSON] посвідчення водія не має, а [PERSON] має реальну можливість користування лише автомобілем, виділення у власність якого обґрунтовує використанням його для заробітку, що підтверджується даними договорів від 10.07.2014 року та 03.02.2015 року, та наказом № 1 про прийняття на роботу водієм-експедитором з власним автотранспортом, слід дійти висновку про задоволення позову [PERSON] в цій частині, визнавши за ним право власності на вказаний автомобіль та припинивши право власності на частку [PERSON] у вказаному у майні. Крім того, враховуючи можливі варіанти виділення частини майна в натурі, з врахуванням їх вартості, слід дійти висновку про доцільність виділення [PERSON] будинку, машини та причіпу, оскільки вартість всього зазначеного майна, а саме причіпа автомобільного 1995 року випуску (а.с. 55-60, том 1) станом на дату оцінки 17.12.2013 року склала 1546 грн.; автомобіля "NISSAN TERRANO II 2.7 TD», 2002 року випуску (а.с. 70-75, том 1), ринкова вартість - 121 494 грн., згідно звіту про оцінку майна, з яким сторони погодились, буде меншою ніж вартість квартири. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність розподілу спірного майна подружжя наступним чином. Виділити [PERSON] квартиру в [ADDRESS], вартістю 362957 грн. [PERSON] слід виділити житловий будинок в [ADDRESS] вартістю 148545 грн.; будівельні матеріали вартістю 64121 грн.; автомобіль[NUMBER], вартістю 121494 грн.; автопричіп саморобний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 1546 грн., а всього на загальну суму 335706 грн. Оскільки [PERSON] виділяється майно більшою вартістю, то остання повинна сплатити [PERSON] компенсацію з розрахунку 27251,00 грн. : 2 =13 625,5 грн. вартості 1/2 частини майна. Відповідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Як вбачається, з врахуванням висновку експерта № 31-14 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22.12.2014 року, щодо вартості нерухомого майна загальна вартість спільного сумісного майна складається з вартості житлового будинку 148545 грн. + будівельних матеріалів 64121 грн. + вартість квартири 362957 грн. + автомобіля вартістю 121494 грн., + автопричіпа вартістю 1546 грн. = 698 663, 00 грн. : 2 = 349 331, 5 грн., таким чином недоплачений судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції [PERSON] на користь держави становить 346,95 грн., [PERSON] - 312,24 грн. Що стосується доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо необґрунтованості стягнення витрат на правову допомогу та стягнення судових витрат, то вони заслуговують на увагу, як вбачається не є обґрунтованими вимоги сторін щодо стягнення витрат за проведення експертиз та інших витрат по справі, оскільки в матеріалах справі відсутні будь-які дані щодо їх оплати. Разом з тим, оскільки позов [PERSON] задовольняється, то підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2922,00 грн. згідно квитанції № 000271 від 12.12.2014 року (а.с. 36 т. с. 2), що підтверджується актом виконаних робіт (а.с. 37 т.с. 2) та журналами судових засідань. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1235,42 грн. судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: partial