Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка також діє від імені та в інтересах [PERSON] звернулася з позивом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача служба у справах дітей Рівненської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 21 лютого 1997 року між [PERSON] , та громадянином [PERSON] в м. Рівне відділом реєстрації актів громадянського стану було укладений шлюб, актовий запис № 177. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] [INFO] , яка проживає окремо та дочка [PERSON] [INFO] проживає з матір`ю. Зазначає, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та неповнолітній [PERSON] по Ѕ частки кожній, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06.08.2021 року. З 2019 року відповідач зловживає спиртними напоями в результаті цього вчиняє насильницькі дії до позивача в присутності дитини. 12 квітня 2021 року між сторонами з цих підстав судом розірваний шлюб. Після цього життя в квартирі стало зовсім нестерпним: відповідач веде антисанітарний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, в нетверезому стані часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, продає побутові речі з квартири, гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує позивача та дочку перед сусідами. Неодноразово доводилось викликати поліцію щоб захиститись від його нападів. Відповідача неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за насильницькі дії, що підтверджується постановами суду долученими до матеріалів справи. У звязку з цим звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача обґрунтування позовних вимог підтримали, просили позов задовільнити, судові витрати покласти на відповідача. Позивач додатково суду пояснила, що на час розгляду справи позивач в квартирі не проживає, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, через погрози вона заблокувала його номер телефону. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача служба у справах дітей Рівненської міської ради в судове засідання не зявились, про день та час судового засідання були повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторонни позивача, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 21 лютого 1997 року між [PERSON] , та громадянином [PERSON] в м. Рівне відділом реєстрації актів громадянського стану було укладений шлюб, актовий запис № 177. Під час зареєстрованого шлюбу на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кострикіним В.І. сторонами набута квартира [ADDRESS] . 06 серпня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ майна подружжя, за яким визнали, що частки на квартиру [ADDRESS] є рівними по Ѕ частки за кожним. Згідно договору дарування від 06 серпня 2021 року [PERSON] подарував Ѕ частки квартири [ADDRESS] належної йому на праві власності своїй неповнолітній дочці [PERSON] , [INFO] , договір посвідчений приватним нотаріусом Кострикіним В.І. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06.08.2021 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та неповнолітній [PERSON] по Ѕ частки. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. З матеріалів справи убачається, що відповідач [PERSON] неодноразово судом притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил співжиття за місцем проживання, а саме:18 грудня 2021 року за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - штраф 170 гривень; 09 березня 2021 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП усне зауваження; 09 квітня 2021 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП - штраф 340 гривень; 13 серпня 2021 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП штраф 340 гривень. Отже, суд приймає до уваги пояснення сторони позивача про те, що відповідач зловживає алкогольними напоями, в нетверезому стані часто влаштовує сварки та бійки, вчиняв насильство психологічного та фізичного характеру, принижує позивача та дочку перед сусідами, оскільки ці обставини підтверджуються неодноразовим притягненням відповідача до адміністративної відповідальності за насильницькі дії, що підтверджується вищенаведеними постановами суду долученими до матеріалів справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст.141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 908,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved