Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Вінницької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Другої вінницької державної нотаріальної контори про встановлення факту володіння будівлею та земельною ділянкою, визнання права власності. Позов вмотивований тим, що 09.09.2014 року помер батько позивача [PERSON] [PERSON] Спадкоємцями за законом першої черги є [PERSON] та її брат [PERSON] Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина. До спадкового майна входять будинок по вул. Привокзальній в м. Вінниці та земельна ділянка площею 1004 м.кв. В встановлений Законом строк [PERSON] звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на право власності на спадкове майно. Держаний нотаріус 05.11.2015 року постановив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв'язку з тим, що спадкове майно не зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за [PERSON] та не було зареєстроване у відповідному органі, який здійснював державну реєстрацію нерухомого майна, що було передбачене ст. 1299 ЦК України, яка була чинна на момент видачі свідоцтва та ст. 182 ЦК України. Нотаріус допустив помилку так як на момент видачі свідоцтва № 375 від 29.06.1965 року діяв ЦК 1963 року в якому ст. 1299, а також норми, яка б регламентувала реєстрацію не було. Роз'яснено позивачу, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності не була проведена, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватись в судовому порядку. Спадкодавець, до своєї смерті, не зареєстрував право власності на будинок та не отримав державний [PERSON] на право власності на земельну ділянку, відповідно не провів його реєстрацію. Такі його дії були зумовлені відсутністю грошових коштів. 12 січня 1965 року виконавчим комітетом Вінницької міської Ради постановлено рішення №1/10 «Про самовільне будівництво будинків», яким зобов'язало міського архітектора відвести земельну ділянку [PERSON] до будинку №142 в кв.431 по вул. Привокзальній, ділянку №58 площею 600 м. кв. 31 березня 1965 року представником обласного відділу по справах будівництва і архітектури був складений [PERSON] про відвід земельної ділянки під будівництво. 29 червня 1965 року Вінницьким міським відділом комунального господарства було видано [PERSON] свідоцтво №375 про право особистої власності на будівлю, яке засвідчило, що будівля №142, яка знаходиться по вул. Привокзальній в м. Вінниці 100% належить [PERSON]. 30 березня 1995 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради і постановлено рішення №211 «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність, згідно якого [PERSON] передано в безоплатну приватну власність земельна ділянка площею 1004 кв.м. по вул. Привокзальній, 1 70 в м. Вінниці. 03 травня 1995 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради надана [PERSON]. довідка про те, що зроблена відповідна відмітка в книзі реєстрації приватних власників під №3/101 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1004 кв.м. по вул. Привокзальній, 170 в м. Вінниці. Із листа КП «ВМБТІ» від 27.07.2015 року №3152 випливає, що згідно додатку №3/169 до рішення виконавчого комітету народних депутатів №200 від 04.06.1987 року житловому будинку №142 по вул. Привокзальній був присвоєний №170. 08 липня 2015 року КП «ВМБТІ» був виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Заявою від 09.03.2016 року позивач уточнив свої вимоги, виключивши вимогу щодо зобовязання державної реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції зареєструвати належні [PERSON] права власності на земельну ділянку та будинок з господарськими спорудами. Звернення позивача до суду щодо встановлення юридичного факту та визнання права власності зумовлене необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову та просила суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Другої вінницької державної нотаріальної контори при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ч. 5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 09.09.2014 року, актовий запис № 2466 Спадкоємцями за законом першої черги є позивач [PERSON] та її брат [PERSON] Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина та до спадкового майна входять будинок по вул. Привокзальній в м. Вінниці та земельна ділянка площею 1004 м.кв. Постановою державного нотаріуса від 05.11.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 170, що знаходиться по вулиці Привокзальній в м.Вінниці, в зв'язку з тим, що спадкове майно не зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за [PERSON] та не було зареєстроване у відповідному органі, який здійснював державну реєстрацію нерухомого майна. 12 січня 1965 року виконавчим комітетом Вінницької міської Ради постановлено рішення №1/10 «Про самовільне будівництво будинків», яким зобов'язало міського архітектора відвести земельну ділянку [PERSON] до будинку №142 в кв.431 по вул. Привокзальній, ділянку №58 площею 600 м. кв. 31 березня 1965 року представником обласного відділу по справах будівництва і архітектури був складений [PERSON] про відвід земельної ділянки під будівництво. 29 червня 1965 року Вінницьким міським відділом комунального господарства було видано [PERSON] свідоцтво №375 про право особистої власності на будівлю, яке засвідчило, що будівля №142, яка знаходиться по вул. Привокзальній в м. Вінниці 100% належить [PERSON]. 30 березня 1995 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради і постановлено рішення №211 «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність, згідно якого [PERSON] передано в безоплатну приватну власність земельна ділянка площею 1004 кв.м. по вул. Привокзальній, 1 70 в м. Вінниці. 03 травня 1995 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради надана [PERSON]. довідка про те, що зроблена відповідна відмітка в книзі реєстрації приватних власників під №3/101 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1004 кв.м. по вул. Привокзальній, 170 в м. Вінниці. Із листа КП «ВМБТІ» від 27.07.2015 року №3152 випливає, що згідно додатку №3/169 до рішення виконавчого комітету народних депутатів №200 від 04.06.1987 року житловому будинку №142 по вул. Привокзальній був присвоєний №170. 08 липня 2015 року КП «ВМБТІ» був виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Відмовляючи [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по вулиці Привокзальній в м.Вінниці після померлого 05.09.2014 року її батька [PERSON] державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] зазначила як підставу для відмови те, що право власності на житловий будинок № 170 по вулиці Привокзальній в м.Вінниці належне [PERSON] не зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обмежень та не було зареєстровано у відповідному органі який здійснював державну реєстрацію нерухомого майна, що було передбачено статтею 1299 ЦК, яка була чинна на момент видачі свідоцтва та стаття 182 ЦК України. Про це ж зазначається у запереченнях на позов представника Вінницької міської ради, а також зазначається про відсутність державної реєстрації прав власності [PERSON] на земельну ділянку і наявність у [PERSON] самочинно зведених будівель : гаража літ. « Г», сараю літ. «Г-1»демонтування капітальної стіни в пр.. № 1-1. Дані заперечення та їх підстави є помилковими. По справі встановлено, що право власності [PERSON] на житловий будинок підтверджується свідоцтвом № 375 про право особистої власності на будівлю, виданого Вінницьким міським відділом комунального господарства 29.06.1965 року. На час видачі зазначеного Свідоцтва діяв Цивільний Кодекс УРСР 1963 року, яким не передбачалось реєстрація прав власності на нерухоме майно і були відсутні норми які це регламентували. Як зазначено в п.4 Прикінцевих та Перехідних Положень до ЦК України 2003 року Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селах міського типу Української РСР, затвердженого міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року який втратив чинність згідно з наказом Державного Комітету України по житлово комунальному господарству від 13.12.1995 року. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до законодавства яке було на час отримання [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на будівлю в 1965 році законодавство не передбачало обовязкову реєстрацію таких прав і ця норма діяла до набрання чинності ЦК України 2003 року та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» а тому виникнення права власності на житлові будинки не залежить від державної реєстрації цього права. Право [PERSON] на земельну ділянку до будинку № 170 по вулиці Привокзальній площею 1004 кв.м. підтверджується: Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1/10 «Про самовільне будівництво», яким зобовязано міського архітектора відвести [PERSON] до будинку №142 в кв.431 по вул. Привокзальній, ділянку №58 площею 600 м. кв.; [PERSON] відділу по справах будівництва і архітектури про відвід земельної ділянки під будівництво; рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 211 «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність; довідкою виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 травня 1995 року про проведену відмітку в книзі реєстрації приватних власників під №3/101 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1004 кв.м. [PERSON] по вул. Привокзальній, 170 в м. Вінниці. Таким чином, за життя спадкодавець [PERSON] набув права власності на будинок та земельну ділянку і тому ці обєкти нерухомості входять до складу, спадщини і спадкоємець ці обєкти має право спадкувати в порядку спадкування. Представник Вінницької міської ради в запереченнях посилається також на те, що на земельній ділянці по вул. Привокзальній, 170 в м. Вінниці розташовані самочинно зведені будівлі, а тому особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Разом з тим, в зазначених запереченнях не враховано те, що всі господарсько побутові будівлі та споруди у домоволодінні, які належать громадянам і були побудовані до указу Президії Верховної Ради РСР від 22.01.1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько побутових будівель» і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Зазначені споруди побудували в 1965 році, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлю № 375 від 29.06.1965 року і тому вони не відносяться до самовільних (самочинних). З врахуванням наведеного, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню. Представник позивача просить понесені судові витрати залишити без відшкодування. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно яких суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом задоволення даного позову На підставі викладеного,

Outcome: approved