Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 02.09.1995 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу дітей не мають. Рішенням Глибоцького районного суду від 08.04.2013 року шлюб між ними розірваний. Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано двох кімнатну квартиру, яка розташована [ADDRESS], в якій позивач зареєстрований з 01.09.2004 року по даний час. Власником даної квартири зазначена відповідач по справі, проте згідно з вимогами чинного законодавства, вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю. Виходячи з рівності часток подружжя кожному з них належить по 1/2 ідеальній частині спірної квартири. А тому позивач просить суд, визнати право власності за ним та за відповідачкою по 1/2 ідеальної частини квартири кожному. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд вважає що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02 вересня 1995 року у виконавчому комітеті Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, актовий запис №11, та після реєстрації шлюбу обидва подружжя взяли прізвище [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 квітня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстрованого 02 вересня 1995 року, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 7). Під час перебування сторін у шлюбі відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2004 року набула у власність квартиру за [ADDRESS] що підтверджується копією договору купівлі продажу та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 20-21). Згідно довідки Череповецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за №1152 від 02.09.2014 року, у вищевказаній квартирі зареєстрований позивач [PERSON], але фактично не проживає, що ним було підтверджено також в судовому засіданні, при цьому позивач вказав на те, що він у спірній квартирі не проживає близько трьох років. Згідно висновку №1059 від 15 грудня 2014 року, який був зроблений згідно ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.10.2014 року, ринкова вартість вищевказаної спірної квартири на момент проведення експертизи становить 400866 гривень. Враховуючи, що вищевказана експертиза була зроблена згідно ухвали суду, відповідно до якої експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, суд при визначені вартості спірної квартири, що має значення для визначення розміру судового збору, бере до уваги саме вищевказаний висновок експерта, при цьому суд критично ставиться до звіту про оцінку майна від 09.09.2014 року, який був поданий представником відповідача. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11 „...спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CK ч. З ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Згідно ч.1 ст. 60 CK України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 70 Сімейного кодексу України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Таким чином, необхідно визнати за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частку квартири за [ADDRESS] що є спільною сумісною власністю подружжя. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру, визначивши кожному по 1/2 ідеальній частці у спільному майні подружжя. Крім цього слід зазначити, що відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на який посилається відповідач у своїх запереченнях, при вирішенні спору про поділ майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності частко подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Проте, будь яких обставин, які б мали істотне значення для справи та які б давали суду підстави для відступлення від рівності часток, судом під час розгляду справи не встановлено, при цьому відповідачем [PERSON] та її представником не надано суду жодних доказів про наявність таких обставин. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому судом встановлено, що позивачем понесені судові витрати у розмірі 2247,95 гривень по сплаті судового збору та 1538 гривень витрат на оплату за проведення судової будівельно-технічної експертизи, що підтверджується відповідними квитанціями. На підставі викладеного та

Outcome: approved