Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про зобов`язання виконання умов договору та визнання права власності. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.03.2009 року між ним та його братом - відповідачем [PERSON] було укладено договір позики та була оформлена розписка, відповідно до якої він (позивач) позичив відповідачу 20 000,00 доларів США на строк 10 років. В зв`язку з таким тривалим строком повернення позики, вони погодили, що забезпеченням позики буде майно відповідача, яке розташовано по [ADDRESS] , частка у будинку та прибудинкових територій, а також земельна ділянка. 01.02.2019 року в зв`язку з наближенням строку повернення позики, він передав відповідачу листа-нагадування, але, знаючи, що відповідач такої суми не має, запропоновував перейти до виконання п.7 договору позики. Відповідач підтвердив, що такої суми не має і 05.02.2019 року надав довіреність на підготовку та отримання необхідних документів для відчуження належних йому земельної ділянки та частини будинку за вказаною адресою. Однак, наприкінці травня 2019 року відповідач повідомив, що він не погоджується, що у власність позивача перейшли саме вся його частка будинку та земельна ділянка, тобто, між сторонами виник спір, який можна вирішити лише в судовому порядку. Посилаючись на викладені обставини та п.п.5, 7 договору позики, позивач просить задовольнити його вимоги та зобов`язати відповідача виконати зобов`язання, передбачені в договорі позики від 01.03.2009 року, шляхом передачі належного йому вищевказаного нерухомого майна, а також визнати за позивачем право власності на це майно та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області справу за даним позовом передано до Деснянського районного суду м.Києва за підсудністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 02.12.2019 року прийнято справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.02.2020 року до суду надійшла заява відповідача, в якій він просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. 17.03.2020 року до суду надійшла заява позивача, в якій він просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, від стягнення судових витрат з відповідача відмовляється. В підготовче судове засідання сторони не з`явились, в своїх заявах просять розглядати справу в їх відсутність. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01.03.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошей в строк до 01.03.2019 року. Договір не передбачає нарахування процентів або неустойки або надання будь-яких компенсацій як сплати за використання позики. Відповідно до п.5 договору, забезпеченням виконання зобов`язання позичальником виступає його частка права власності на майно, отримане на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.1997 року, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , а також право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, що належить йому відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку. Згідно п.7 договору позики, у разі невиконання зобов`язання у встановлений даним договором строк, позичальник зобов`язується виконати його шляхом передачі належного йому на праві власності майна, визначеного п.5 даного договору у власність позикодавцю. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості та встановлює прострочення виконання цього зобов`язання позичальником за цим договором за домовленістю сторін буде заява-нагадування позикодавця позичальнику про суму заборгованості, яка підлягає поверненню. Крім того, 01.03.2009 року відповідачем було написано власноручну розписку про отримання ним коштів за вказаним договором. Також, з матеріалів справи вбачається, що 01.02.2009 року відповідачем було отримано заяву-нагадування позивача про повернення коштів. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання і не повернув отриману позику, чим порушив взяті на себе за договором позики зобов`язання. Позивач, звертаючись з позовом до суду, просив зобов`язати відповідача виконати зобов`язання, передбачені в договорі позики від 01.03.2009 року, шляхом передачі належного йому вищевказаного нерухомого майна, а також визнати за позивачем право власності на це майно. Суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, згідно ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Виходячи зі змісту п.п.1, 2, 5, 7, укладений між сторонами у справі договір позики за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить ознаки не тільки власне договору позики, а й такого способу забезпечення виконання зобов`язання як іпотека, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. При цьому, сторони договору мають право на свій власний розсуд обирати форму договору, крім тих випадків, коли форма такого договору спеціально встановлена законом, адже в певних випадках закон встановлює обов`язкову письмову чи нотаріальну форму договору. Недодержання вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору тягне за собою недійсність такого договору у тих випадках, коли така форма прямо передбачена в нормах цивільного законодавства щодо того чи іншого виду договорів. У статті 209 ЦК України зазначається, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Іпотека - це окремий вид застави. Стаття 575, яка має назву «Окремі види застав» передбачає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Тобто іпотека - це та сама застава, але те, що вона стосується нерухомого майна яке має значну вартість, створило необхідність виділити її з-поміж інших видів застав (насамперед рухомого майна). Об`єкт застави і є ключовою ознакою, за якою виділяють іпотеку як засіб забезпечення. З огляду на зазначене, всі правила, що встановлені законодавством щодо застави, так само мають застосовуватись і до іпотеки. Виключення з цього можуть становити випадки, коли існує так званий «конфлікт спеціальної і загальної правової норми»: у випадку, якщо положення закону містить спеціальні правила щодо іпотеки, тоді як інший закон визначає інші правила щодо застави, то положення про заставу не застосовуються. Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, щодо договору іпотеки законом передбачена письмова форма і необхідність обов`язкового нотаріального посвідчення відповідного договору. Положення ч. 1 ст. 220 ЦК України визначають правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК). Аналізуючи вищезазначені пункт 5, 7 договору позики, суд приходить до висновку про те, що в частині цих пунктів договір є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, суд зазначає, що порушення умов договору позики є підставою для стягнення судом суми, отриманої за таким договором. Однак, це не є підставою для зобов`язання відповідача виконати зобов`язання, передбачені в договорі позики від 01.03.2009 року, шляхом передачі належного йому вищевказаного нерухомого майна, а також для визнання права власності на нерухоме майно, оскільки сторонами не дотримано прямих вимог чинного законодавства щодо обов`язкового нотаріального посвідчення відповідного договору, що має наслідком його нікчемність в цій частині. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання виконання умов договору та визнання права власності задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed