Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики від 23.11.2013 р., що становить 16000 гривень основного боргу, 12004,87 гривень інфляційних втрат та 1430 гривні - 3% річних, а також покласти на відповідачів судові витрати у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.11.2013 р. між позивачем та [PERSON] укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав 16000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.12.2014 р. Жодної оплати позичальник не здійснив. Крім того, 01.12.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед позивачем за виконання [PERSON] обов`язку за договором позики від 23.11.2013 р.. Позивач зазначає, що в зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики у [PERSON] виник солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості в розмірі 16000 гривень. На підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідачів в судовому порядку не лише суму заборгованості за договором позики, але і 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки він виконав свої зобов`язання за договором позики, повернув суму боргу шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідач [PERSON] подав письмову заяву про застосування строків позовної давності, а також про відмову у задоволенні позову в зв`язку з припиненням поруки. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 23.11.2013 р. [PERSON] отримав в борг у [PERSON] суму позики в розмірі 16000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.12.2014 р.30.09.2017 р. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кошти були передані відповідачу, що підтверджується виданою розпискою. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належнм чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики. Надана копія квитанції № 0503-2943-3146-0329 про перерахування ним на картковий рахунок позивача грошових коштів не може свідчити про виконання зобов`язань, оскільки відповідно до платіжних документів призначення платежу за даними перерахуваннями - поповнення рахунку. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних втрат. Розрахунок 3% річних від суми боргу за Договорами позики, та інфляційних втрат, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача до [PERSON] є обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, розмір позовних вимог є доведеним, в зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що 01.12.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поруки, згідно з яким [PERSON] , як Поручитель, поручився перед Кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань, що випливають із укладеного між боржником та Кредитором Договору позики від 23.11.2013 р. у вигляді розписки в повному обсязі, за умовами якого Боржник зобов`язаний повернути кредиторові грошові кошти, надані в борг в сумі 16000 гривень, з кінцевим терміном повернення до 01.12.2014 р. Згідно з п.4.1 Договору поруки припиняється з припиненням зобов`язань за Договором позики та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тобто, частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі, що спростовує посилання представника позивача на наявність у Банку права пред`явити вимоги до Поручителя протягом 3 років. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі № 61-5541св18. Позивачем не надано доказів його звернення протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання до поручителя з вимогою про повернення суми боргу, з огляду на що суд приходить до висновку про припинення поруки [PERSON] за Договором поруки від 01.12.2013 р. зі сплином шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання за Договором позики. Враховуючи викладене, вимоги позивача до [PERSON] не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial