Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

До суду з позовом звернулась [PERSON], яка вказала, що у 1998 році вона на умовляння племінниці погодилась переоформити заповіт на такий документ, який після смерті позивача буде зручним для оформлення документів про право власності. Позивач не знала, що укладала саме договір дарування - [PERSON] за її твердженням не усвідомлювала, що згідно цього документу її квартира вибуває з права власності і переходить до [PERSON], так як квартиру згідно домовленостей вона мала отримати після смерті позивача. Утриманням квартири займалась [PERSON], укладала угоди про здачу житла в найом, а в 2012 році дізналась про реєстрацію в квартирі [PERSON] та про належність квартири [PERSON], у зв'язку з чим позивач просила: - визнати недійсним укладений 29.10.1998р. за р№ 1-5489 між [PERSON] та [PERSON], що діє від імені [PERSON], яка діє як законний представник [PERSON], договір дарування на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] і складається із однієї кімнати жилої площі 11,7 кв.м., загальною площею 21,7 кв.м., корисною площею 20,9 кв.м.; - визнати за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS] і складається із однієї кімнати жилої площі 11,7 кв.м., загальною площею 21,7 кв.м.. корисною площею 20,9 кв.м. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] й [PERSON], а також позивач [PERSON] вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Адвокат відповідача [PERSON] та [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, так як позивач повністю усвідомлювала значення своїх дій при укладанні договору дарування, понад 20 років не проживає в цій квартирі, та крім цього пропустила строк звернення по суду, про застосування якого заявив адвокат відповідачів. [PERSON] звернулась до суду з запереченнями на позов, в яких вказала про те, що позивач по справі, її рідна сестра, у 1994 році пішла жити до монастиря та не потребувала житла, заповівши свою квартиру [PERSON], так як стан здоров'я [PERSON] суттєво погіршилось у зв'язку з чим остання виявила намір розпорядитися правом щодо квартири на користь власної доньки [PERSON], а [PERSON] за власним бажанням у нотаріуса подарувала квартиру [PERSON], про що сама розповідала усім родичам та знайомим. За спільною згодою [PERSON] мала доступ до квартири, так як [PERSON] й [PERSON] проживали далеко та навідувалися рідко, позивач здавала квартиру в найм за згодою власника та частину грошей віддавала хворій [PERSON],а після реєстрації останньої в спірній квартирі змінила думку та виявила бажання повернути квартиру. В запереченнях [PERSON] просила розглядати справу у її відсутність. Четверта Одеська державна нотаріальна контора звернулась до суду з заявою про розгляд справи у відсутність їх представника. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані докази та вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON], [INFO] (а.с. 8), з 1994 року, після виходу на пенсію, є насельницею Свято-архангело-Михайлівського жіночого монастиря, в якому постійно проживала та проживає станом на час розгляду справи. Вказані обставини встановлені поясненнями допитаних свідків та позивача, допитаної в якості свідка за клопотанням її представника тощо. Позивач 26.01.1994р. залишила заповіт на кв. [ADDRESS], на ім'я [PERSON] (а.с. 87). 29.10.1998р. [PERSON] подарувала належну їй квартиру під [ADDRESS], а [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності (остання виступала як законний представник неповнолітньої [PERSON]), прийняла в дар цю квартиру, яку було зареєстровано на цій підставі в КП ОМБТі та РОН за відповідачем [PERSON] (а.с. 72, 94-99). Як вбачається з пояснень самої [PERSON], допитаної в якості свідка, починаючи з часу відчуження квартири та щонайменше до 2012 року усі оригінали документів знаходились у позивача за місцем проживання останньої в Свято-архангело-Михайлівському жіночому монастирі. Допитані в якості свідків з боку позивача тощо [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що від самого початку (з часу дарування квартири), усі родичі та друзі родини були обізнані, що [PERSON] саме подарувала квартиру своїй родичці через теплі почуття до останньої у зв'язку зі своїм релігійним світоглядом та відсутністю потреби у житлі, про що сама [PERSON] неодноразово розповідала. За положеннями ч.1 ст. 243 ЦК України в редакції 1963 року, положення якого застосовуються до спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки - ч.1 ст. 56 цього Кодексу. А загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), статтею 71 ЦК України в редакції 1963 року встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК України в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Але судом не приймаються до уваги посилання позивача та її представників на те, що строк позовної давності позивачем пропущено не було, так як позивач начебто дізналась про порушення свого права у 2012 році, так як з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків однозначно вбачається, що [PERSON] була обізнана про укладення нею саме договору дарування з часу вчинення правочину. Крім того, як пояснила сама позивач, увесь час оригінали документів - договору дарування - знаходились у неї, а тому позивач мала можливість звернутися до суду протягом трьох років з дня вчинення угоди, тобто перебіг строку давності (часу, з якого позивач повинна були дізнатися про порушення свого права), починається з наступного дня після укладення договору дарування. Разом з тим, як роз'яснює пленум ВСУ в абз.3 п.11 своєї постанови від 18.12.2009р. за N 14 „Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що [PERSON], розуміючи значення своїх дій, на власний розсуд розпорядилась своїм майном, розуміла наслідки вчинення своїх дій, самостійно після цього тривалий час отримувала офіційні документи, підписувала договори оренди, складала довіреності на ведення цієї справи в суді тощо (як окремо пояснив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надавала йому фактичні консультації про правові наслідки різниці договору дарування та складання заповіту), зі слів самого позивача та її представників перед виходом на пенсію працювала з бухгалтерською документацією, займалась в монастирі збором коштів (а.с. 16) зі складанням відповідної документації - судом не приймаються посилання позивача та її представників на не писемність позивача, нерозуміння значення своїх дій під час укладення договору дарування та незрозумілість його умов. Судом також не приймаються до уваги посилання позивача та її представників на те, що договір був укладений про людське око, так як від імені неповнолітньої на той час [PERSON] дар був прийнятий (належним чином оформленою нотаріальною дією) її повноважним представником, та як вбачається з пояснень адвоката відповідачів, [PERSON] вважає квартиру своєю власністю та має намір здійснювати свої повноваження власника відносно неї. Судом не приймаються до уваги інші пояснення сторін як таки, що не мають правового значення для вирішення спору по суті. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. В силу положень ст. 88 ЦПК України позивач звільнена від сплати судового збору.

Outcome: dismissed