Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , у якій просила визнати за нею право власності на 3/4 (три четвертих) земельної ділянки площею 2,20 га, розташованої на території Руськополянської сільської ради, наданої у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР-17-ІІ-9т, виданим 14 вересня 1998 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 9, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,20 га, розташована на території Руськополянської сільської ради, надана у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР-17-ІІ-9т, виданим 14 вересня 1998 року. За життя, 11 листопада 2015 року , [PERSON] склала заповіт на ім`я позивача у справі [PERSON] , яким заповіла останній все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй за законом. У шестимісячний строк після смерті [PERSON] позивачем у справі [PERSON] до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.П. була подана заява про прийняття спадщини. Крім позивача, у встановлений законом строк, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулися доньки померлої, відповідачі у справі, [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік померлої - [PERSON] , який на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав разом із спадкодавицею. При цьому, право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , як пенсіонери, мали її чоловік [PERSON] та її донька, відповідач у справі, [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За життя, 12 травня 2017 року , останній склав заповіт на ім`я відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] , яким [PERSON] заповів житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку, яка належить йому як працівнику соціальної сфери села; а [PERSON] - житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті у Черкаській районній державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа. Таким чином, частки у спадковому майні померлої [PERSON] , на думку позивача, розподілені наступним чином: [PERSON] - ѕ; [PERSON] (спадкоємиця [PERSON] ) - 1/8; [PERSON] - 1/8. Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на свою частку спадкового майна - земельної ділянки площею 2,20 га, що розташована на території Руськополянської сільської ради та надана у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, позивач не має змоги у зв`язку з відсутністю оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку та його дублікату. При цьому, отримати дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку фізично не можливо, оскільки з 2013 року всі бланки державних актів на земельні ділянки вилучені з обігу. За вказаних обставин позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 12 січня 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 березня 2021 року, запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 02 березня 2021 року за клопотанням представника позивача - адвоката Весеньова Є.В. проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 07 квітня 2021 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 07 травня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. 07 травня 2021 року за клопотанням представника позивача - адвоката Весеньова Є.В. проведення розгляду справи відкладено до 14 червня 2021 року. У судовому засіданні, яке відбулося 14 червня 2021 року, позивач [PERSON] та її представник - адвокат Весеньов Є.В. позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, виходячи з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала у повному обсязі, додаткових пояснень не надала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, проти стягнення з неї на користь позивача судових витрат категорично заперечила, виходячи з тих підстав, що [PERSON] за власною ініціативою звернулася до суду з даним позовом, а тому самостійно повинна нести судові витрати. Додаткових пояснень не надала. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачі не скористалися. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 07 квітня 2017 року Черкаським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області /а.с. 61/. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,20 га, розташована на території Руськополянської сільської ради, надана у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР-17-ІІ-9т, виданим 14 вересня 1998 року /а.с. 37/. За життя, 11 листопада 2015 року , [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй за законом, заповіла позивачу у справі [PERSON] /а.с. 39/. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] та наданої на запит суду, вбачається, що у шестимісячний строк після смерті [PERSON] позивачем у справі [PERSON] була подана заява до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.П., згідно якої остання приймає спадщину за заповітом /а.с. 71/. Крім позивача, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися доньки померлої, відповідачі у справі, [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік померлої - [PERSON] /а.с. 58,59,60/. З довідки виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 436 від 12 травня 2017 року встановлено, що померла [INFO] [PERSON] , 1936 року народження, проживала та була зареєстрована до дня смерті в [ADDRESS] , у домоволодінні, власником якого є її чоловік [PERSON] , 1935 року народження. На час її смерті, в домоволодінні, крім померлої та власника, ніхто не проживав та не був зареєстрований /а.с. 65/. При цьому, зі змісту позовної заяви, а також доданих до неї письмових доказів встановлено та не оспорено відповідачами, що право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] мали її чоловік [PERSON] , як непрацездатний вдівець, та її донька, відповідач у справі, [PERSON] , як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 27 травня 2020 року Черкаським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а.с. 42/. За життя, 12 травня 2017 року, [PERSON] склав заповіт на ім`я відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] , яким [PERSON] заповів житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку, яка належить йому як працівнику соціальної сфери села; а [PERSON] - житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] /а.с. 40/. Після його смерті у Черкаській районній державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 65574394 /а.с. 43/. Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на свою частку спадкового майна - земельної ділянки площею 2,20 га, що розташована на території Руськополянської сільської ради та надана у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, позивач не має змоги у зв`язку з відсутністю оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку та його дублікату, що підтверджено постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 21/02-31 від 02 червня 2020 року /а.с. 44/. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.П., після смерті [PERSON] [INFO] була заведена спадкова справа за № 32/2017. Із заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк звернулися її спадкоємці: дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] . Свідоцтва про право на спадину не видавались. [PERSON] було складено заповіт у Руськополянській сільській раді Черкаського району Черкаської області 11 листопада 2015 року за № 184. Спадкоємцями, що мали б право на обов`язкову частку у спадщині, є дочка [PERSON] , 1957 року народження, та чоловік [PERSON] , 1935 року народження. Після смерті [PERSON] спадкова справа заводилась у Черкаській районній державній нотаріальній конторі /а.с. 58/. За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. Відповідно до частини першої статті 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частинами другої та третьої статті 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. За приписами статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України). Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19). За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач, відповідачі, а також [PERSON] відносяться до першої черги на спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до частини 3 статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 1241 щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині здійснено у рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Розкриття змісту поняття „повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом установлено, що єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, яка прийняла спадщину, є її донька - [PERSON] . Водночас, крім позивача, спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом, які прийняли спадщину, є: доньки померлої, відповідачі у справі, [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік померлої - [PERSON] . При цьому, суд констатує, що право на обов`язкову частку, розмір якої становить половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом, у спадщині після смерті [PERSON] , незалежно від змісту заповіту, мали її чоловік [PERSON] , як непрацездатний вдівець, якому на час відкриття спадщини виповнився 81 рік, та її донька, відповідач у справі, [PERSON] , як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, яка з 2012 року є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 10 грудня 2012 року, термін дії: довічно. Відтак, з часу відкриття спадщини, вказаним особам належить нерухоме майно, яке вони успадкували після смерті своєї матері та дружини, а саме: земельна ділянка площею 2,20 га, розташована на території Руськополянської сільської ради, надана у власність [PERSON] на підставі рішення голови Черкаської районної державної адміністрації № 131 від 13 квітня 1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР-17-ІІ-9т, виданим 14 вересня 1998 року. Розмір обов`язкової частки [PERSON] та [PERSON] у спадщині становить 1/4 частину її частки (по 1/8 частині її частки кожному), а розмір частки позивача за заповітом складає 3/4 частки. Разом з тим, оформити свої спадкові права позивач не має змоги через відсутність оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку та його дублікату. При цьому, суд виходить з того, що відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку не є перешкодою для реалізації позивачем права на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги той факт, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після смерті [PERSON] , зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідачів, суд дійшов висновку, що позивач має право успадкувати право власності на спірне спадкове майно як спадкоємець за заповітом, за винятком обов`язкової частки у спадщині. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі по 420 грн 40 коп. з кожної, які сплачено позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Крім того, 14 червня 2021 року, в судовому засіданні, до закінчення судових дебатів, від представника позивача - адвоката Весеньова Є.В. надійшло клопотання про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, а також приєднання до матеріалів справи письмових доказів на підтвердження вказаних витрат, зокрема: розрахунку розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану [PERSON] у справі № 707/2765/20, яка розглядалася Черкаським районним судом Черкаської області, від 14 червня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 14 червня 2021 року. Так, з Договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року вбачається, що між адвокатом Весеньовим Є.В. та позивачем [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. З розрахунку розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану [PERSON] у справі № 707/2765/20, яка розглядалася Черкаським районним судом Черкаської області, від 14 червня 2021 року встановлено, що адвокат надав, а клієнт прийняла надані в межах Договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року юридичні послуги у формі: вивчення судової практики Верховного Суду для надання консультацій - 2 години, вартість - 1600 грн; консультація клієнта щодо порядку написання позову та можливих ліній захисту - 1 година, вартість - 800 грн; підготовка та подання позовної заяви у суд першої інстанції - 3 години, вартість - 2400 грн; участь у судових засіданнях - 3 години (вартість - 2400 грн); а всього - 9 годин на загальну суму 7 200 грн, що відповідає п. 1.4 Договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року, відповідно до якого сторонами погоджено, що вартість години роботи адвоката складає 800 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 14 червня 2021 року вказаний розмір правової допомоги було оплачено [PERSON] у повному обсязі. За змістом частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано стороною позивача у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Водночас, суд зауважує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачами подано не було, а відповідною нормою ЦПК України не передбачено зменшення такого розміру судом за відсутності відповідного клопотання. У відповідь на твердження відповідача [PERSON] , яка категорично заперечила проти стягнення з неї на користь позивача судових витрат, виходячи з тих підстав, що [PERSON] за власною ініціативою звернулася до суду з даним позовом, а тому самостійно повинна нести судові витрати, суд зазначає, що такі доводи не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. При цьому, неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не доведено. Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 7200 грн є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами, а, отже, такою, що підлягає до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: approved