Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку в нерухомому майні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона та відповідач з 08.11.1986 року по 23.08.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу з відповідачем побудували житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. 25.09.2008 року відповідач отримав право власності на нерухоме майно на своє ім'я. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона розпочала будівництво гаражу, готовність якого станом на 21.04.2015 року становить 10 відсотків. А тому вона просить суд, визнати вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, спільною - сумісною власністю подружжя, визнати недійсним свідоцтво про право власності на даний будинок, видане на ім'я відповідача, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, і на 1/1 будівельних матеріалів, які були використані при будівництві гаражу літ. «Г» розташованого по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON], позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами спільною-сумісною власністю подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності не дане нерухоме майно, яке видане відповідачу, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. При цьому заперечив проти визнання за позивачем права власності на будівельні матеріали, які були використані для будівництва гаража літ «Г», оскільки, вважає, що дане майно також є спільною-сумісною власністю подружжя, оскільки воно було набуте за час шлюбу. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд вважає що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.11.1986 року по 23.08.2013 року, і шлюб був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 серпня 2013 року. Під час перебування сторін у шлюбі відповідач [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Глибоцької селищної ради від 17.09.2008 року №11/50 набув права власності на житловий будинок, господарській будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності. Згідно технічного паспорту від 21.04.2015 року виданого на ім'я позивача [PERSON], за адресою по [ADDRESS], значаться: Житловий будинок-літ. «А», загальна площа - 171,7 кв.м., житлова площа - 101,0 кв.м., інв. вартість - 635920 грн; сарай - літ. «Б», інв. вартість - 33144 грн.; убиральня - літ. «В», інв. вартість - 5237 грн.; колодязь - № 1, інв. вартість - 11878 грн.; ворота - № 4, інв. вартість - 6303 грн.; ворота - № 5, інв. вартість - 6690 грн.; хвіртка - № 6, інв. вартість - 2323 грн.; огорожа - № 7, інв. вартість - 12963 грн.; вигрібна яма - № І, інв. вартість - 6973 грн.; самочинно збудований та незавершений будівництвом гараж літ. «Г» інв. вартість - 26171 грн. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11 „...спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CK ч. З ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Згідно ч.1 ст. 60 CK України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 70 Сімейного кодексу України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином позовні вимоги в частині визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованого за адресою по [ADDRESS] спільною-сумісною власністю подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності не дане нерухоме майно видане відповідачу, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна є обґрунтованими грануються на вимогах Закону, в повному обсязі визнаються відповідачем, і підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог щодо будівельних матеріалів, які використані при будівництві гаражу літ. «Г» по [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.3 ст.331 ЦК України до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Згідно довідки Глибоцького комунального бюро технічної інвентаризації від 27.04.2015 року за №56 відсоток готовності самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаража літ. «Г» по [ADDRESS] станом на 21.04.2015 року становить 10 відсотків. В своїй позовній заяві позивач вказує на те, що вона після розірвання шлюбу почала будівництво вищевказаного гаражу, і на підставі цього просила суд визнати за нею право власності на будівельній матеріали, які були використані для його будівництва, проте ці обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засідання. Так, в судовому засіданні було встановлено, що сторонами у справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 23 серпня 2013 року. Згідно технічного паспорту від 21.04.2015 року, рік побудови незавершеного будівництвом гаража зазначений 2013 рік. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він є сином позивача та відповідача по справі та перебуває з ними в нормальних відносинах. У липні-серпні 2013 році до розірванні батьками шлюбу, вони почали будівництво гаража, в якому він разом з батьком приймали участь в якості різноробочих. При цьому зазначив, що тато приймав участь під час всіх будівельних робіт. Мама також була вдома коли проводились будівельні роботи, варила їсти, проте роботи вже закінчились без неї. За виконані роботи розраховувалась мама, а також мама давала татові гроші і він розраховувався з робочими. Свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] покликав його на роботу, і він приймав участь три дні при бетонуванні фундаменту гаража, робив на мішалці. За роботу розрахувалась з ним позивачка. Відповідача він бачив у господарстві, про те він робив інші роботи. Таким чином, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що будівництво спірного гаражу було розпочато сторонами під час шлюбу, і відповідач приймав активну участь у будівельних роботах, що спростовує твердження у позивній заяві про те, що будівництво гаражу почалося позивачкою вже після розірвання шлюбу. Слід зазначити, що у позовній заяві підставою для визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали, які були використані для будівництва гаражу було те, що воно проводилось позивачкою саме після розірвання шлюбу, при цьому позивач не просив суд визнати права власності за неї на вищевказане майно на підставі ст.57 СК України. При цьому, суду не було подано суду належних та допустимих доказів, що вказане майно було набуто позивачем за час шлюбу за власні кошти. А тому, суд приходить до висновку, що самочинно збудований незавершений будівництвом гараж літ. «Г» по [ADDRESS], також є спільно сумісною власністю подружжя, і позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме слід визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані при будівництві даного гаражу. На підставі викладеного та

Outcome: partial