Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач в серпні 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 15.158,53 доларів США та 8824733,50 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між сторонами спору укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 16940,00 доларів США грн. із сплатою відсотків за користування кредитом і строком до 30.05.2015 року. Позивач, посилаючи на те, що позичальник в порушення вимог кредитного договору свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 02.06.2015 року утворилася заборгованість в сумі 15.158,53 доларів США та 8824733,50 грн., на вимогу позивача про повернення кредиту відповідач не реагує, жодних дій для погашення заборгованості не здійснює. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач представник відповідача проти задоволення позову заперечив та подав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій зазначив, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня від виникнення права на отримання кожного окремого платежу. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що 30.05.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №77.1/АА-00957.08.2 (далі Кредитний договір), за умовами якого позивач відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16.940,00 доларів США, терміном по 30.05.2015 року (п. 1.1. Кредитного договору). Згідно п.п. 1.5., 1.5.1. Кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлена в розмірі 9,00 % річних, щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлена в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Сторони встановили строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом та визначили при цьому, що датою сплати заборгованості за кредитом та процентами є день зарахування коштів на рахунки (пункт 3.1 Кредитного договору в редакції додаткового договору № 2 від 31.12.2008 року). Відповідно до п. 3.6. Кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязувався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню в розмірі 1,6 процента від суми простроченої заборгованості. Позивачем надано відповідачу кредит, що визнано відповідачем, а тому не підлягає доведенню. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. ст. 610, 612 ЦПК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідачем заборгованість за Кредитним договором не погашено. Щодо строку позовної давності, то відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором в 2015 році, а заборгованість по сумі кредиту, процентам по кредиту та 3 % річних розрахував починаючи з 2009 року Отже, суд застосовує строки позовної давності за вказаними вимогами. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533\~\~Цивільного кодексу України . Тому позовні вимоги є обґрунтованими частково, а саме: вимоги про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 7262,68 доларів США, вимоги про стягнення процентів за користування кредитом - в сумі 3951,25 доларів США, вимоги про стягнення 3% річних із заборгованості по сплаті суми кредиту в сумі 963,79 долара США; вимоги про стягнення 3% річних із заборгованості по сплаті процентів по кредиту в сумі 516,21 долар США. Спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. У правовій позиції по справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховний Суд України вказав, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до частини 1-3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Разом з тим, суд враховуючи принцип розумності та справедливості, на підставі положення пункту 7 частини тринадцятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ураховуючи положення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial