Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Керівник\~ Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради, звернувся до суду з даним позовом який мотивує тим, що Ужгородською місцевою прокуратурою в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016070030002781 від 08.08.2016 за ч.1 ст.364 КК України виявлені порушення вимог житлового законодавства при прийнятті рішень виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Встановлено, що пунктом 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про укладення договорів найму…» № 36 від 29.01.2014 вирішено укласти договір найму квартири № 2 буд. № 28 по вул. 8Березня в м. Ужгороді з прибиральником прибудинкової території КП «ЖРЕР №5» - [PERSON] Рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 36 від 29.01.2014 в частині укладення вказаного договору найму жилого приміщення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у звязку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки приймаючи рішення про укладення договору, виконком керувався протоколом №1 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету КП ЖРЕР №5 від 13.01.2014 та листом від 13.01.2014 №7, які не можуть виступати підставою для укладення цього договору. Крім того, вказане рішення прийнято з у порушення вимог закону щодо надання житла в порядку черговості, оскільки згідно рішення виконкому від 18.01.2011 №13, сім»я [PERSON] прийнята на квартирний облік при міськвиконкомі по категорії: загальний, за номером черговості 873 та підстави для першочергового або позачергового отримання житла у родини [PERSON] відсутні, права на отримання житла у [PERSON] як мешканця гуртожитку немає, так [PERSON] прописаний у спірній квартирі 07.02.2014, тобто він не прожив у гуртожитку 5 років. Також не дотримані вимоги п. 56 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженої [PERSON] міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 70, щодо внесення [PERSON] у список громадян, яким передбачається надати жилі приміщення, не менш як за місяць до винесення питання на розгляд виконавчого комітету місцевої [PERSON] народних депутатів або спільний розгляд адміністрації підприємства, установи, організації (органу громадської організації) і профспілкового комітету, який вивішується для загального відома. Таким чином, враховуючи те, що договір найму з [PERSON] укладений незаконно, оскільки квартира була надана [PERSON] з порушенням житлового законодавства, договір найму квартири від 29.01.2014 підлягає визнанню недійсним. При цьому, у подальшому виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято п.18 рішення №508 29.12.2014 «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якого [PERSON] безоплатно передано квартиру [ADDRESS] у приватну власність за відсутності підстав для приватизації квартири на користь [PERSON], з огляду на те, що [PERSON] винаймав вказану квартиру незаконно, тобто підстава для приватизації квартири на користь [PERSON], а саме найм квартири відсутня. Також, при винесенні оскаржуваного рішення, виконавчий комітет Ужгородської міської ради вийшов за межі наданих законом повноважень, оскільки виключно на сесії міської ради могло б прийматись рішення про приватизацію квартири. Крім того, приватизація вказаної квартири на користь [PERSON] здійснена незаконно, оскільки є повторною, так як встановлено, що [PERSON] вже використав своє право на приватизацію державного житлового фонду, оскільки 01.11.2004 [PERSON] на підставі наказу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради №606 від 01.11.2004 видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру площею 31,5 кв.м., яка знаходиться в м. Рівне по вул. Макарова, №46/90. Позивач зазначає, що спірна квартира відповідно до договору купівлі-продажу №352 від 02.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], продана [PERSON] громадянину [PERSON], та враховуючи, що незаконним володільцем квартири [ADDRESS] є [PERSON], а справжнім власником квартири є територіальна громада міста Ужгорода, спірна квартира підлягає витребуванню на користь громади в особі Ужгородської міської ради. А тому на підставі вищенаведеного просить суд визнати незаконними та скасувати п 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №36 від 29.01.2014, п. 18 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 508 від 29.12.2014 року; визнати недійсним договір найму квартири [ADDRESS] від 29.01.2014, укладений між КП ЖРЕР №5 та [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь Ужгородської міської ради та повернути таку до комунальної власності; судові витрати покласти на відповідачів. Згідно ухвали суду від 17.01.2018 року за клопотанням позивача до участі у справі у якості відповідача було залучено [PERSON], яка на підставі договору купівлі-продажу № 1623 від 08.10.2017 року набула право власності на квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. 8 Березня, 28/2, виключивши з числа відповідачів [PERSON], із залученням його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також залучено до участі у справі у якості третьої особи [PERSON], оскільки така відповідно до договору іпотеки від 09.10.2017 року є іпотекодержателем спірної квартири. У зв»язку з наведеним позивачем також 25.01.2018 року подано заяву про зміну позовних вимог згідно якої позовну вимогу про витребування з незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] на користь Ужгородської міської ради та повернення такої до комунальної власності викладено в новій редакції, а саме позивач просив витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь Ужгородської міської ради та повернути таку до комунальної власності». В матеріалах справи наявний відзив відповідача виконавчого комітету Ужгородської міської ради, згідно якого відповідач заперечує проти позову у зв»язку безпідставністю та необґрунтованістю такого. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав викладених у позові. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача виконкому Ужгородської міської ради [PERSON] проти позову заперечила, з підстав, викладених у поданому відзиві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник КП «ЖРЕР № 5» в судове засіданні не з»явився, як вбачається з рішення 23 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 30.05.2017 року № 671, вказане комунальне підприємство ліквідоване. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача виконкому Ужгородської міської ради, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як встановлено в ході розгляду справи, згідно 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про укладення договорів найму…» № 36 від 29.01.2014 вирішено укласти договір найму квартири № 2 буд. № 28 по вул. 8Березня в м. Ужгороді з прибиральником прибудинкової території КП «ЖРЕР №5» - [PERSON] Як вбачається з вищевказаного рішення, договір найму з [PERSON] укладено на підставі протоколу №1 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету КП ЖРЕР №5 від 13.01.2014, листа від 13.01.2014 №7. Згідно приписів ст.51 ЖК УРСР, надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду здійснюється виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради на підставі відповідного рішення, згідно якого виконком видає громадянинові ордер. Відповідно до ч.2 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР виключно на підставі ордера на жиле приміщення укладається договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Такий договір укладається в письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією, у даному випадку КП ЖРЕР №5 (якому згідно рішення Ужгородської міської ради № 1031 від 20.03.2009 вказані приміщення передані у повне господарське відання) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Однак, рішення про надання жилого приміщення [PERSON] виконавчим комітетом не приймалось, ордер на його вселення в квартиру [ADDRESS] не видавався. Статтею 47 Конституцією України гарантовано право кожного на житло. Відповідно до ст. 1 ЖК Української РСР це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, встановленому Житловим Кодексом Української РСР. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов та розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих [PERSON] народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів [PERSON], представників громадських організацій, трудових колективів (ст. 51 ЖК Української СРСР). Згідно приписів ст.43 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, в порядку черговості. Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності (ст. 22 ЖК Української РСР). Як вбачається з довідки відділу обліку, розподілу та приватизації житла Ужгородської міськради № 689 від 16.08.2013, сімя [PERSON], згідно рішення виконкому від 18.01.2011 №13, прийнята на квартирний облік при міськвиконкомі по категорії: загальний, за номером черговості 873. Даних про те, що [PERSON] належить до категорій громадян, яким житло надається першочергово або позачергово немає. Сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них, однак, як вбачається з довідки про склад сімї, [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі 07.02.2014, тобто він не прожив у гуртожитку 5 років. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що виконкомом Ужгородської міської ради, за відсутності будь-яких на те підстав та у порушення наведених вище вимог закону щодо надання житла в порядку черговості, справедливого розподілу житлового фонду родині [PERSON] надано перевагу при забезпеченні житлом. При цьому відповідно до п. 56 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженої [PERSON] міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 70, згідно якого на підставі затверджених планів розподілу жилої площі, а також рішень про виділення жилої площі для надання певним категоріям громадян (пункти 36 і 48 Правил) за поданням громадської комісії з житлових питань - виконавчий комітет місцевої [PERSON] народних депутатів і за поданням комісії по житлово-побутовій роботі профспілкового комітету - адміністрація підприємства, установи, організації чи орган кооперативної або іншої громадської організації і профспілковий комітет не пізніше другого кварталу поточного року проводять роботу по складанню списку громадян, яким передбачається надати жилі приміщення в даному році. При цьому перевіряється, чи збереглись у вказаних громадян підстави для одержання жилого приміщення. Список громадян, яким передбачається надати жилі приміщення, не менш як за місяць до винесення питання на розгляд виконавчого комітету місцевої [PERSON] народних депутатів або спільний розгляд адміністрації підприємства, установи, організації (органу громадської організації) і профспілкового комітету вивішується для загального відома. Водночас, ці вимоги вказаного підзаконного акту порушені, [PERSON] до списків не включався, і такі не опубліковувались. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.ст. 16, 21 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів влади або органів місцевого самоврядування. Суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного судочинства і порушує цивільні права та інтереси. Судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет Ужгородської міської ради порушив ряд вимог житлового законодавства щодо дотримання порядку, законності використання і забезпечення схоронності житлового фонду, що завдає шкоду інтересам територіальної громади, порушує право жителів міста на житло. А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що п 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №36 від 29.01.2014 року підлягає скасуванню. Також як встановлено судом на підставі п. 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 36 від 29.01.2014 «Про укладення договорів найму…», 29.01.2014 між КП ЖРЕР №5 та [PERSON] укладено договір найму жилого приміщення квартири за вказаною вище адресою. Згідно ст. 810 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ст.62 ЖК УРСР, до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР. Підставою недійсності правочину у розрізі ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог; які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч.1 вказаної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.5, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи, що договір найму з [PERSON] укладений незаконно, оскільки квартира була надана [PERSON] з порушенням житлового законодавства, договір найму квартири від 29.01.2014 року підлягає визнанню недійсним. У подальшому, виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято п.18 рішення №508 29.12.2014 «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якого [PERSON] безоплатно передано квартиру [ADDRESS] у приватну власність. Дане рішення прийнято в порушення вимог Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», Закону України «Про місцеве самоврядування», та згідно ст. ст. 16, 21 ЦК України також підлягає скасуванню. Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється в тому числі шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Однак, як вже було зазначено вище, [PERSON] винаймав вказану квартиру [ADDRESS] незаконно, тобто підстава для приватизації зазначеної квартири на користь [PERSON], а саме найм спірної квартири відсутня. Також, при винесенні оскаржуваного рішення, виконавчий комітет Ужгородської міської ради вийшов за межі наданих законом повноважень, оскільки виключно на сесії міської ради могло б прийматись рішення про приватизацію квартири. Так, відповідно до ч.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Враховуючи, що фактично вирішено питання про відчуження комунального майна, прийняття такого рішення не належить до компетенції виконавчого комітету Ужгородської міської ради, а натомість входить до виключної компетенції пленарних засідань Ужгородської міської ради. Крім цього,\~відповідно до\~п.\~18\~Положення про\~порядок передачі\~квартир \~(будинків),\~жилих приміщень\~у гуртожитках\~у власність\~громадян,\~затвердженого наказом\~Міністерства з\~питань житлово-комунального\~господарства №396\~від 16.12.2009,\~громадянином до\~органу приватизації\~подаються:\~оформлена заява\~ на\~ приватизацію\~квартири (будинку),\~ жилого\~приміщення у\~гуртожитку,\~кімнати у\~комунальній квартирі;\~копія \~документа,\~ що\~ посвідчує\~ особу;\~технічний \~паспорт \~на \~квартиру (будинок),\~жиле приміщення\~у гуртожитку;\~ довідка\~про склад\~сім'ї\~та займані\~приміщення;\~копія ордера\~про надання\~жилої площі\~ (копія\~ договору\~ найму\~жилої площі\~у гуртожитку);\~документ,\~що підтверджує\~невикористання \~ним \~житлових \~чеків для\~приватизації державного\~житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації;заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, ордер про надання житлової площі [PERSON] не видавався. Крім цього, ним не надано документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Разом із тим судом також встановлено, що право на приватизацію [PERSON] використав. Так, 01.11.2004 [PERSON] на підставі наказу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради №606 від 01.11.2004 видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру площею 31,5 кв.м., яка знаходиться в м. Рівне по вул. Макарова, №46/90. Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. У рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 зазначеного Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Враховуючи, що квартиру у м. Рівне приватизовано [PERSON] одноособово, норма в такому випадку становить 21 кв.м. + 10 кв.м. = 31 кв.м. Як вже зазначалось, площа приватизованої [PERSON] квартири становить 31,5 кв.м., тобто він реалізував право на приватизацію повністю. Таким чином, приватизація вказаної квартири на користь [PERSON] здійснена незаконно, оскільки є повторною. Таку ж позицію висловлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22.02.2016 у справі № 6-36268ск15, згідно якою приватизація квартири на користь особи, яка таке право вже використала, є незаконною. А тому суд приходить до висновку, що п. 18 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 508 від 29.12.2014 року слід визнати незаконним та скасувати. Також в ході судового розгляду встановлено, що спірна квартира відповідно до договору купівлі-продажу №352 від 02.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], продана [PERSON] громадянину [PERSON] Відповідно до висновку про вартість майна від 13.01.2015, ринкова вартість вказаної квартири складає 121992 (сто двадцять одна тисяча девятсот девяносто дві) гривні. В подальшому право власності на квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. 8 Березня, 28/2, на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.217 року набула [PERSON], яка відповідно до договору іпотеки від 09.10.2017 року передала вказану квартиру в іпотеку - [PERSON]. Позивач посилаючись на те, що незаконним володільцем квартири [ADDRESS] є [PERSON], а справжнім власником квартири є територіальна громада міста Ужгорода, вказує, що спірна квартира підлягає витребуванню на користь громади в особі Ужгородської міської ради з використанням правового механізму, закріпленого ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України та просить суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь Ужгородської міської ради та повернути таку до комунальної власності. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.\~ В ході розгляду справи встановлено що порушення при укладенні договору найму та приватизації спірної квартири допущені органом публічної влади, з боку власника майна порушень не встановлено, доказів недобросовісності дій такого позивачем не надано. При вирішенні питання щодо витребування майна у особи, суд бере до уваги, що як Європейський суд з прав людини, так і вищі судові органи України, при розгляді справ щодо витребування майна приходили до висновку що самі по собі порушення процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування, стосовно яких презюмується, що такі діють у межах правового поля, не можуть можуть слугувати підставою для витребування майна в особи, яка покладалася на легітимність дій органу влади.( Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року у справі «Стретч проти О»б»єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії, [PERSON] Верховного Суду України по справі № 21-8во07, ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 369/2703-16-ц Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.\~\~ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~ (1950) р, ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР\~(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України, Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.\~\~ Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Судом також\~відхиляються доводи\~прокурора щодо\~витребування майна\~у добросовісного\~набувача з\~підстав визначених\~ст.\~1212\~ЦК України \~оскільки відповідно до частин першої та другої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала, що зокрема сформульовано у висновку Верховного Суду України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. \~Відповідно до\~висновків,\~викладених у[PERSON] Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та [PERSON] [PERSON] Верховного Суду від 23 травня 2018 року № 629/4628/16-ц, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень\~глави 83 ЦК України. А тому на підставі вищенаведеного, враховуючи, що недобросовісних дій з боку [PERSON] при набутті нею права власності на квартиру [ADDRESS] не встановлено, а порушення щодо передачі майна допущено з боку органу місцевого самоврядування, тобто публічного органу, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про витребування майна у [PERSON]

Outcome: partial