Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП у порядку регресу в розмірі\~60717,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 квітня 2016 року, між НАСК «ОРАНТА» та [PERSON], було укладено договір добровільного страхування власників наземних транспортних засобів АЕ/7564187 на колісний транспортний засіб КАМАЗ 53212, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 17 листопада 2016 року, по вул. Першотравневій, у м. Олександрії Кіровоградської області сталася дорожньотранспортна пригода. Учасниками даної пригоди були: [PERSON], який керував вищезазначеним транспортним засобом, та [PERSON], якому належить на правах власності автомобіль [NUMBER]. Відповідно до постанови Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2016 року, винуватцем ДТП за п.10.9 ПДР України визнано [PERSON] відповідач в судовому засіданні факт вчинення даних правопорушень і свою вину визнав. 18.11.2016 року експертом [PERSON], було проведено огляд транспортного засобу на предмет його пошкодження, про що складено відповідний протокол (акт). На підставі даних огляду, 07.12.2016 р., спеціалістами ТОВ «Гарант» - АСІСТАНС» складено дослідження №ВА 6146 ВВ-1, за висновком якого матеріальний збиток, завданий транспортному засобу ОРЕL COMBO в результаті пошкодження при ДТП, склав 54196,14 грн. Але, при ремонті автомобіля було виявлено додаткові пошкодження. 16.02.2017 року було проведено додатковий огляд ТЗ та складено відповідний протокол за яким сума збитку становить 7031,41 грн. Вищезазначена ДТП була визнана страховим випадком. На підставі розрахунків суми страхового відшкодування страхових актів потерпілому [PERSON] ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відшкодувала завдані збитки. Таким чином до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у порядку регресу, перейшло право вимоги на стягнення з винуватця ДТП, тобто [PERSON], суму боргу в розмірі 60717,55 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить вирішувати позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подавши заяву, в якій позовні вимоги заперечує в повному обсязі. У звязку із неявкою в судове засідання сторін, з метою не порушення строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути заявлений позов у відсутності сторін, на підставі наявних доказів, згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлено наступні обставини. 01 квітня 2016 року, між НАСК «ОРАНТА» та [PERSON], було укладено договір добровільного страхування власників наземних транспортних засобів АЕ/7564187 на колісний транспортний засіб КАМАЗ 53212, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8). 17 листопада 2016 року, по вул. Першотравневій, у м. Олександрії Кіровоградської області сталася дорожньотранспортна пригода. Учасниками даної пригоди були: [PERSON], який керував вищезазначеним транспортним засобом, та [PERSON], якому належить на правах власності автомобіль [NUMBER]. Про вказану ДТП було повідомлено ПАТ НАСК «Оранта» у встановлений строк та у відповідній формі, що було зафіксовано представником страхової компанії (а.с.6). Відповідно до постанови Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2016 року, винуватцем ДТП за п.10.9 ПДР України визнано [PERSON] (а.с.7), відповідач під час розгляду справи факт вчинення ДТП і свою вину визнав. Судом встановлено, що причиною ДТП стало незабезпечення водієм [PERSON] надійного кріплення вантажу та технічного стану транспортного засобу. Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП, постанова набрала законної сили. 18.11.2016 року експертом [PERSON], було проведено огляд транспортного засобу на предмет його пошкодження, про що складено відповідний протокол акт (а.с.9). На підставі даних огляду, 07.12.2016 р., спеціалістами ТОВ «Гарант» - АСІСТАНС» складено дослідження №ВА 6146 ВВ-1, за висновком якого матеріальний збиток, завданий транспортному засобу ОРЕL COMBO в результаті пошкодження при ДТП, склав 54196,14 грн. (а.с.10-12). Під час ремонту автомобіля було виявлено додаткові пошкодження, зокрема 16.02.2017 року було проведено додатковий огляд ТЗ та складено відповідний протокол за яким сума збитку становить 7031,41 грн. (а.с.13). Потерпілою особою [PERSON] були здійснені витрати на ремонт свого автомобіля, згідно ремонтної калькуляції (а.с.14-16). Вищезазначена дорожньотранспортна пригода була визнана страховим випадком. На підставі розрахунків суми страхового відшкодування страхових актів потерпілому [PERSON] ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відшкодувала завдані збитки (а.с.17-29). Таким чином до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у порядку регресу, перейшло право вимоги на стягнення з винуватця ДТП, тобто [PERSON], суму боргу в розмірі 60717,55 грн. Виплата вказаних сум підтверджуються наданими платіжними документами (58-61). Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. В підготовчому засіданні представник відповідача [PERSON] заявляв про неправильно обраний позивачем спосіб захисту, вважаючи, що у даному випадку позивач вправі звертатися до відповідача в порядку суброгації, а не в порядку зворотної вимоги (регресу). В той же час, представник позивача [PERSON] наполягала на доцільності звернення до суду з позовом саме у порядку регресу. Зясовуючи правильність обраного позивачем способу судового захисту, суд виходить із наступного. При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191\~ЦК України), а також\~статтею 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,\~а для суброгації відповідно до\~статті 993 ЦК України\~і\~статті 27 ЗУ «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. Оскільки позивачем було сплачено потерпілій стороні страхове відшкодування, то зобовязання, яке мав позивач перед потерпілою стороною, замінюється зобовязанням, за яким винна особа відповідач, в разі наявності передбачених законом умов, повинен відшкодувати сплачені позивачем суми за страховий випадок. Отже, в даному випадку має місце саме регрес, а не суброгація. Вказаний висновок суд підтверджується позицією ВС у постанові від 28.02.2018 року у справі №521/16989/13-ц. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного. Згідно приписів ст.27 ЗУ „Про страхування", ст.993 ЦК України, до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст.ст. 34.2,34.3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. (ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, позивач, який, будучи Страховиком і який виплатив потерпілій стороні страхове відшкодування за договором майнового страхування, має формальне право вимоги до відповідача, як винної у ДТП особи, але за умови дотримання положень ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, згідно ст.38 вказаного Закону, Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: 38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); 38.1.2. до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини; 38.1.3. до особи, яка заподіяла шкоду навмисно. В судовому засіданні не здобуто доказів наявності, бодай, однієї умови, яка надає право Страховику на заявлення регресного позову, оскільки відсутні докази, що відповідач [PERSON] керував транспортним засобом у стані спяніння чи без відповідного посвідчення водія, що він самовільно покинув місце ДТП або відмовився від проходження медосвідування, що останній не повідомив страховика про настання страхового випадку, заподіяв шкоду навмисно чи страховий випадок настав в період, непередбачений договором страхування. Згідно постанови суду від 26.12.2016 року (а.с.7), [PERSON], керуючи автомобілем, не забезпечив надійне кріплення вантажу та технічний стан транспортного засобу, внаслідок чого допустив ДТП із пошкодженням причіпа та автомобіля Опель Комбо, чим порушив вимоги п.10.9 КУпАП. Також в 4-му абзаці мотивувальної частини постанови зазначено, що [PERSON] вчинив правопорушення, передбачені ст.124 і ст.139 КУпАП, що вчинення правопорушення за ст.139 КУпАП [PERSON] не вмінялося і судом помилково вказано у постанові. Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, [PERSON] вмінялося вчинення правопорушення за ст.124 КУпАП, а саме за порушення Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортного засобу, в той же час у протоколі зазначено про порушення п.10.9 ПДР України. Пункт 10.9 ПДР України визначає, що -\~під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб. Тобто, даний пункт ПДР України не визначає вимоги щодо відповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, а тому працівником поліції зазначений помилково і судом взятий до уваги безпідставно. Оскарження вказаної постанови не здійснювалося, постанова набула законної сили і підтверджує законність притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Однак, згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, постанова Новоукраїнського районного суду від 26.12.2016 року стосовно відповідача [PERSON] може бути взята до уваги судом лише в частині встановлення факту вчинення ним правопорушення за ст.124 КУпАП і визнання його вини у вчиненні ДТП. Щодо встановлення причин вчинення [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди, у суду немає підстав посилатися на обставини, вказані у постанові суду, а тому визначаються судом під час розгляду цієї справи. Суд визнає, що обставини, які зазначені у постанові суду від 26.12.2016 року стосовно [PERSON] є некоректними та частково помилковими, суду не вдалося із достовірністю встановити із посиланням на відповідні докази, які ж саме вимоги ПДР України були ним порушені. Як вбачається із позовної заяви, позивач також у позові не зазначає, який саме пункт ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» став підставою для звернення до відповідача із регрес ним позовом. Вказана невизначеність самого позивача, а також недоліки самої постанови суду від 26.12.2016 року стосовно визначення конкретних пунктів ПДР України, які були порушені [PERSON], унеможливлюють самостійне визначення цих обставин судом, суду не надані докази, що будь-які дії відповідача призвели до необґрунтованих виплат позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Судом взяті до уваги також правові висновки вищих суддів, в яких висловлено про відсутність абсолютного права Страховика на стягнення виплаченого страхового відшкодування, у звязку із відсутністю умов, визначених ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (постанова ВСУ від31 травня 2017 року у справі №753/16740/15-ц). Також, в ухвалі від 08.11.2017 року у справі №323/3190/15 Верховним Судом України зазначено наступне: Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Статтею 38 Закону №1961-IV\~визначено підстави, за яких страхових має право регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 п.33.1\~ст.33 цього Закону, проте, таких позивачем не наведено та судом не встановлено, доказів на їх підтвердження не здобуто. Як судом зазначено вище, позивачем не наведено умов, за яких позивач вправі звертатися із регрес ним позовом до відповідача, судом не встановлено і доказів на їх підтвердження не здобуто, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову ґрунтується як на вимогах законодавства, так і відповідає усталеній судовій практиці

Outcome: dismissed