Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач 25 листопада 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк» про захист прав споживачів та про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи позов тим, що 7 березня 2013 року він уклав з Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк кредитний договір №R53700399661В. Оформлення та підписання договору відбувалось в приміщенні «Херсонської регіональної дирекції» Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк" в м. Херсоні. За декілька днів до підписання зазначеного договору, а саме 4 березня 2013 року в приміщенні дирекції банку його ознайомили з умовами кредитування та лист ознайомлення з умовами кредитування ним був підписаний. Свій екземпляр він отримав, але в листі ознайомлення значився додаток № 1 про орієнтовну сукупну вартість кредиту, який він не підписував і не отримував, що є порушенням п. п. 1.2, 2.1, 2.4, 2.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», працівники банку після підписання кредитного договору №R53700399661В не видали йому екземпляр договору, посилаючись на те, що договір ще не підписаний керівництвом. Після отримання коштів за кредитним договором №R53700399661В, він з тієї ж причини також не зміг отримати свій екземпляр договору, але на той час він не звернув на це належної уваги. Через півроку, він звернувся до дирекції банку з вимогою надати йому екземпляр кредитного договору, однак менеджери поясняли, що всі кредитні справи знаходяться у м. Києві і найближчим часом йому повернуть його екземпляр договору. В січні 2014 року він знову звернувся до дирекції банку з проханням повернути його екземпляр договору, на що знов почув «стару історію про Київ», тоді він попросив повідомити його про залишок боргу за кредитом. Через декілька днів йому повідомили суму яку він винен банку. На його здивування, ця сума відрізнялася від його розрахунків, та він знову почав вимагати свій екземпляр договору у менеджерів. Тільки на його третє письмове звернення він отримав завірену копію кредитного договору №R53700399661В. Після детального вивчення кредитного договору №R53700399661В, з'ясувалось, що відповідач ввів його в оману, шляхом подання неправдивої інформації в офіційному документі про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до Правил лист ознайомлення з умовами кредитування є обов'язковим і ці умови не можуть відрізнятись від умов договору споживчого кредитування в сторону погіршення становища споживача.), чим порушив мої права як споживача п.б ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», в яких зазначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Також були порушені п. п. 1, З ст. 203 \~та п. З \~ст.13 ЦК України, що тягне за собою визнання правочину недійсним, \~в силу ст. ст. 229, 230 ЦК України. Згідно п. 2.8 інформації про умови кредитування (наданої йому та підписаної 4 березня 2013 року менеджером банку [PERSON]М.), комісія за управління кредитом у розмірі 1,69% є одноразовою, а у договорі ця комісія у розмірі 1,69% є щомісячною (п. 3.7 кредитного договору), виходячи з цих обставин \~його \~підпис на договорі №R53700399661В був поставлений у наслідок введення його в оману працівниками банку, а його фактична процентна ставка за кредитом змінилась з 24 % на 65 %, якщо врахувати комісію за управління кредитом в загальну суму сплати щомісяця. Відповідач, намагаючись приховати свої наміри по незаконному збагаченню за рахунок своїх клієнтів, надрукував додаток до кредитного договору №R53700399661В, в якому розписувались всі платежі та сукупна вартість кредиту дуже дрібним текстом, що унеможливлювало його адекватно оцінити суми сплати та за що він сплачує, внаслідок чого, його волевиявлення в момент вчинення правочину не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. В зв`язку з тим, що відповідач ввів його в оману, він подав заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України та 21 листопада 2014 року було відкрите кримінальне провадження № 42014230040000 та проводяться слідчі дії. У відповідності до п.3.6 Правил «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо)», комісія за управління кредитом (п.3.7. договору №R53700399661В) має ту ж юридичну природу, що і вище перелічені дії, які забороняє НБУ вчиняти банкам при складані договорів споживчого кредитування. Аналогічні вимоги викладені в ч. .4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» ст.1 п.17 конкретизує, що є послуга у розумінні цього Закону та п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» дає пояснення, що може бути предметом договору споживчого кредиту - «це кошти які отримує позичальник від кредитодавця та бере на себе зобов'язання повернути їх разом з відсотками по кредиту». Така ж позиція викладена в ч. І ст.1054 ЦК України «За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.». Послуга споживчого кредитування згідно двом спеціальним законодавчим актам (Закон України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та у відповідності до ст.1054 ЦК України не може в себе включати зобов'язання щодо споживача ніж повернення кредиту та процентів за цим кріедитом, тобто відповідно до діючого законодавства комісія за управління кредитом не може стягуватись з споживача фінансових послуг . Договір споживчого кредитування №R53700399661В - є правочин, який суперечить ч. 1 ст.203 ЦК України Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину е недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою- зтретьою. п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи вище наведене, є дві підстави визнати договір споживчого кредитування №R53700399661В недійсним: 1. Відповідач ввів його в оману, шляхом надання неправдивої інформації щодо споживчого кредитування в установі відповідача, в подальшому, приховуючи свої дії, надрукував додаток до договору споживчого кредитування дуже дрібним кеглем, що унеможливило його зробити свідоме волевиявлення в момент вчинення правочину. 2. В момент вчинення правочину відповідач порушив вимоги Закон України «Про захист прав споживачів» та вимоги Національного банку України щодо споживчого кредитування (постанова НБУ № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України за №541/13808 25.05.2007 року). Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року (справа №1-26/2011), правовідносини між споживачем та надавачем фінансових послуг регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», як в момент укладання правочину так і під час його виконання . В своєму рішенні Конституційний суд України взяв до уваги акти міжнародного права, які забороняють прямий чи опосередкований обман споживача послуг в тому числі і в фінансовій галузі. Просив визнати недійсним кредитний договір №R53700399661В від 7 березня 2013 року, укладений між ним - [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк». В ході судового засідання позивач уточнив позовні вимоги, а саме. просив: визнати недійсним договір споживчого кредитування №R53700399661В, укладений 7 березня 2013 року між ним - [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» на підставі невідповідності даного правочину вимогам закону в момент вчинення та внаслідок помилки сторони правочину. Застосувати у відповідності до ст. 216 ЦК України реституцію та зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» прийняти залишок споживчого кредиту рівними частками на протязі одного року, та в обгрунтування своїх вимог додатково зазначив, що згідно з ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пункт 7 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 628 ЦК України розширюють визначення істотних умов не тільки законами, а й актами цивільного законодавства (підзаконними актами), що містять положення про захист прав споживачів (ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів»). В випадку з договорами споживчого кредитування, це, в першу чергу, «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. Також, про обов'язковість застосування банками постанов НБУ вказує ст. 56 Закону України «Про національний банк України», Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Згідно з ч. І ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Також, даної позиції тримається пленум ВСУ №9 від 06.11.2009 року, узагальнюючи судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» розробило та надало бланк договору на підписання споживачу кредитних послуг [PERSON] з порушенням норм діючого законодавства, а саме, зміст договору №R53700399661В споживчого кредитування суперечить п.З.б постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року та п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». НБУ та Закон України «Про захист прав споживачів» забороняють в рамках споживчого кредитування кредитодавцям встановлювати платежі на свою користь, окрім процентів за кредитом, в порушення цих вимог Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» в п. 3.7 договору №R53700399661В включило комісію за управління кредитом на свою користь. Завдяки утримання з нього (споживача фінансових послуг) комісії реальна процентна ставка за договором споживчого кредитування зросла з 24% до 65,34%. Кредитний договір №R53700399661В ставить його, як споживача, в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов'язаннях, умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Враховуючі процентну ставку за кредитом в 65,34% та маніпуляції з додатками до договору (додатки надруковані дуже дрібним кеглем, що теж заборонено законом), можливо рахувати, що договір №R53700399661В суперечить і моральним засадам нашого суспільства . Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» в момент економічної кризи, використовуючи необізнаність споживача, при цьому порушуючи ряд законів, хоче отримати надприбутки (65,34% річних за виданим споживчим кредитом), така поведінка дійсно аморальна. У відповідності до п. 2 ч. б ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, обмежуючий права споживача, може бути визнаний недійсним. Його право, як споживача, порушене в частині надання достовірної інформації про споживче кредитування в Публічному акціонерному товаристві «ВТБ Банк» та застосування комісійних зборів на користь банку заборонених законом. Згідно з ч. З ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Для вільного волевиявлення сторона правочину повинна володіти достатньою інформацією на момент вчинення правочину, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» та постановою НБУ №168. Постанова № 5 Пленуму ВССУ від ЗО. 03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошує на тому, що суди при вирішені спорів повинні з'ясувати виконання банками положень ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.11 року справа № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Конституційний суд в своєму рішенні по справі №15-рп/2011 зазначив, що споживач є більш вразливою стороною в договорі споживчого кредитування і не наділений спеціальними знаннями, щодо предмету правочину, в зв'язку з цим, держава, використовуючи світовий досвід, створила ефективний захист споживачів кредитних послуг, це - Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про Національний банк України», Закон України «Про банки та фінансові послуги» і ці закони є спеціальними до правовідносин в споживчому кредитуванні. На виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168, Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» перед укладанням угоди 04.03.2013 року надало «Інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до цієї інформації та умов кредитування п. 2.8 комісія за управління кредитом є одноразовою, а в п.3.7 договору №R53700399661В ця комісія є щомісячною. Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог постанови НБУ №168 перед укладанням договору кредитодавець зобов'язаний в письмовій формі ознайомити споживача з умовами отримання споживчого кредиту. Фактично це є публічний попередній договір, який є додатком до основного договору і при його відсутності або невідповідності основному договору, основний договір визнається недійсним, такої ж позиції притримується ВССУ в своєму рішенні від 22.10.14 року. по справі №6-26251св14. Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» запропонувало йому одні умови споживчого кредитування, а кредит видало на інших умовах. Закон України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику. Згідно з ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» своїми діями, поданням двозначної інформації (різниця в п.3.7 договорі та п.2.8 інформації про кредитування, порушена ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів») та приховування інформації шляхом зменшення кеглю шрифту при друкуванні додатків до договору та інформації про кредитування де була розписана сукупна вартість кредиту (порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») не дало можливості йому, як споживачу, зробити свідомий вибір в момент укладання правочину. Він вважав, що бере кредит під 24 відсотки, а отримав кредит під 65,34 відсотків, фактично підпис під правочином був поставлений внаслідок помилки споживача і яку спровокував недобросовісний кредитодавець при цьому порушуючи ряд законів та нормативних актів, які є спеціальними для даних правовідносин. Згідно з ст.229 ЦК України, якщо особа вчинила помилку в момент укладання правочину і ця помилка є суттєвою, правочин визнається недійсним . Помилка в більш ніж 40% річних по споживчому кредиту є суттєвою. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що кредитний договір №R53700399661В, який був укладений 7 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк» та [PERSON], відповідає всім вимогам закону. Перед укладенням договору, а саме 4 березня 2013 року, позивач звертався в банк для отримання консультації з приводу укладення кредитного договору. Працівники банку надали позивачу необхідну інформацію, щодо отримання кредиту, ознайомили з умовами надання кредиту на можливу суму кредиту - 250000 грн. Крім того, позивачу була надана в письмовій формі інформаційна довідка (умови надання кредиту), а саме розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. 6 березня 2013 року позивач повторно звернувся в банк з приводу отримання кредиту та йому знову ж таки була видана інформаційна довідка на суму можливого кредиту, яку банк мав можливість надати йому, а саме - 147\~000 грн. Погодившись із умовами надання кредиту, позивач 7 березня 2013 року уклав з банком кредитний договір, за яким отримав кошти в сумі 147\~000 грн. Посилання позивача на те, що банк змінив умови договору не відповідають дійсності, так як в договір, який підписав позивач, ніякі зміни не вносились. Також, безпідставні посилання позивача на те, що він не отримав від працівників банку в день підписання договору його копію та це спростовується підписом позивача на договорі, в якому зазначено, що «позичальник отримав оригінал кредитного договору у день його підписання». Крім того, позивач посилається, як на підставу недійсності кредитного договору на те, що отримані ним інформаційні довідки виготовлені дрібним шрифтом, а тому він не мав можливості належним чином ознайомитись із ними, не є підставою для визнання договору недійсним, так як вся інформація про умови надання кредиту є відкритою, також з умовами кредитування можна було ознайомитись на офіційному сайті на інтернет-сторінці Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк». Дослідивши та оцінивши зібрані докази у їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи зі слідуючого: Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 7 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариство ВТВ Банк та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53700399661В. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими на це посадовими особами Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк та особисто [PERSON]. Факт підписання даного договору сторони в судовому засіданні не оспорювали. Відповідно до даного договору, сторони погодили, що: предметом договору є надання банком позичальнику грошових коштів в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, позичальник зобовязувався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням (споживчі потреби), повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим договором. Відповідно до п. 3 договору «Умови та порядку кредитування» сторони погодили: суму кредиту - 147000 грн.; строк кредитування, а саме: позичальник зобовязався повернути кредит в повному обсязі 6 березня 2017 року або достроково у випадках, передбачених цим договором; проценту ставку (п.3.3.1), а саме: проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою у розмірі 24% річних та сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися шляхом укладання договору про внесення змін до цього договору і у порядку, встановленому п. 5.2.7 цього договору; спосіб повернення кредиту та процентів, а саме: щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг. Ануїтентні платежі - регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на виконання зобовязань по цьому договору, а саме повернення суми кредиту і сплати процентів, які розраховуються таким чином, що в кінці строку дії договору за умови виконання зобов`язань позичальником заборгованість повністю повертається; комісійну винагороду: а саме позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту на рахунок банку № 29090010310981 у відділенні Херсонська регіональна дирекція ПАТ ВТБ Банк. В даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та про визнання недійсним кредитного договору. Статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому, і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Однак, позивач ставить вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Підставами для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору позивач зазначив: 1. Відповідач ввів його в оману шляхом надання неправдивої інформації щодо споживчого кредитування в установі відповідача, в подальшому, приховуючи свої дії надрукував додаток до договору споживчого кредитування дуже дрібним кеглем, що унеможливило йому зробити свідоме волевиявлення в момент вчинення правочину; 2. В момент вчинення правочину відповідач порушив вимоги Закон України «Про захист прав споживачів» та вимоги Національного банку України щодо споживчого кредитування (постанова НБУ № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України за №541/13808 25.05.2007 року). В заяві про уточнення позовних вимог від 24 листопада 2015 року, позивач зазначив підстави для визнання недійсним кредитного договору: 1. Невідповідність даного правочину вимогам закону в момент вчинення, а саме вимогам ст. 11 Закону України Про захист прав спорживачів та вимогам Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року Про затвердження правид надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що виразилось в тому, що: відповідач виготовив додаток до договору споживчого кредитування дуже дрібним кеглем, що в свою чергу унеможливило його зробити свідоме волевиявлення в момент вчинення правочину; умови договору є несправедливими. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору), встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого, кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів , договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Таким чином, перед укладенням сторонами кредитного договору, банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі усю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів. При укладені спірного договору сторони узгодили всі його істотні умови, в договорі зазначені: мета надання кредиту та форма його забезпечення, сума кредиту, строк кредитування, процентна ставка, спосіб повернення кредиту та процентів, дата списання банком платежів, рахунок для сплати платежів, комісійна винагорода, порядок нарахування салати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, права та обов`язки сторін, запевнення та гарантії, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів. Крім того, в п. 3.12 кредитного договору зазначено, що у рамках цього договору позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються позичальником відповідно до детельного розпису, який міститься в Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг. Позивач особистим підписом засвідчив, що він перед укладенням кредитного договору письмово ознайомлений з інформацією про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту, укладенням цього договору, чим підтвердив свою згоду із зазначеними діючими умовами ( п. 3.12 кредитного договору). Виконання Банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору. На момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Всі ці обставини підтверджуються поясненнями самого позивача в судовому засіданні. Посилання позивача на те, що банк виготовив додаток до договору споживчого кредитування дуже дрібним кеглем, що унеможливило його зробити свідоме волевиявлення в момент вчинення правочину, не може служити підставою для визнанння дговору недійсним. В абзаці. 12 ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. В судовому засіданні дійсно встановлено, що кредитний договір виготовлено одним кеглем шрифту, а додатки до нього: графік повернення кредиту і сплату процентів та розрахунок вартості супутнії послуг та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки - іншим. Однак, в даних трьох документах (в кожному окремо) не виявлено друкування (документу) кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. В ході судового засідання позивач не заперечував, що він особисто підписав кредитний договір; графік повернення кредиту і сплату процентів та розрахунок вартості супутніх послуг; розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. При цьому зазначив, що кредитний договір він підписав не читаючи його зміст. Крім того, позивач зазначив, що він три дні поспіль, перед укладення договору вивчав інформаційну довідку, яку йому надав банк. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитись від підписання договору у разі ненадання йому такої інформації, або ж неможивості ознайомитись із інформацією , яка була виготовлена дрібним кеглем. Посилання позивача на те, що із додатків до кредитного договору не вбачалося, що комісійна винагорода в розмірі 1,69 % є щомісячною, також не можуть бути підставою для задоволення позову, так як в п. 3 кредитного договору чітко зазначено, що позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка, комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту на рахунок банку № 29090010310981 у відділенні Херсонська регіональна дирекція ПАТ ВТБ Банк. Із наданої банком копії додатку до кредитного договору, а саме розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки чітко вбачається, що за управління кредитом (комісія) позичальник щомісячно на протязі 48 місяців зобов`язаний сплачувати платіж в сумі 2 484 грн. 30 коп. Встановлена банком умова договору про щомісячну комісію у сумі 1,69 % від початкової суми кредиту не порушує Закон України Про захист прав споживачів, оскільки комісія за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою. Зміст кредитного договору R53700399661В від 7 березня 2013 року, укладений між сторонами, не суперечить положенням законодавства України, а тому правові підстави для визнання його недійсним - відсутні. Позивачем також не доведено несправедливість умов укладеного між сторонами кредитного договору №R53700399661В від 7 березня 2013 року. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист справ споживачів, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати, як забезпечення, повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки. Зі змісту укладеного сторонами оспорюваного кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими. До того ж, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту: графік повернення кредиту і сплату процентів та розрахунок вартості супутніх послуг та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1341цс15. Також, суд вважає, що посилання позивача на неуважне ознайомлення з умовами кредитного договору є неспроможним та не є підставою для визнання вказаного договору недійсним, внаслідок його помилки, при цьому суд, виходить з наступного . Як вбачаться з тексту оспорюваного кредитного договору позичальник [PERSON] своїми підписами, які містяться на кожній сторінці кредитного договору, підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодився на його умови, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача; будь-яких застережень або заперечень при укладенні договору від позичальника не надходило. Крім того, своїм підписом на кредитному договорі позивач ствердив, що отрмав Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок супутніх послуг, а також, що оригінал договору отримав в день його підписання. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст. 203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Суд не вбачає підстав вважати, що банком було введено в оману позивача, оскільки він повною мірою був ознайомлений з істотними умовами спірного договору без будь-яких обмежень з боку відповідача. Не розуміння позичальником умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст. 19 Про захист прав споживачів. забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд вважає, що оскільки при укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом, то і в діях відповідача відсутні ознаки нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Позивач, отримавши грошові кошти в розмірі 147 000 грн., приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів, відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору. Таким чином, суд, на підставі повно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність та допустимість, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та визначивши правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], скільки волевиявлення позивача на укладення договору було вільним, сторони порушень умов договору не допустили, доказів того, що договір не відповідає вимогам закону та укладений внаслідок введення його відповідачем в оману, не надано. Крім того, в ході судового засідання, сторони не надали доказів їх недієздатності в момент укладення договору, а тому, суд вважає, що сторони в момент укладення договору були дієздатними. Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволені позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та про визнання недійсним кредитного договору необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed