Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду 20 травня 2014 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 16.07.2008 року між ПАБ «Дельта банк» та відповідачем укладений кредитний договір № 002-20057-160708, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2536,00 гривень на придбання певного майна/послуг. Выдповыдно до п. 2.3. Договору за користування кредитом выдповыдач сплачуэ проценти, виходячи зы ставки 12% на рык. А також за ведення кредитноъ справи в розмірі 3,25 % в місяць. [PERSON] в порушення умов кредитного договору та діючого законодавства України свої зобов»язання не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 27.03.2014 року становить 3247,25 грн.. Тому позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з»явився, але в позовній заяві заявив про задоволення позовних вимог в повному обсязі та про слухання цивільної справи за їхньою відсутності. В разі неявки відповідача ухвалити заочне рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Не подано відповідачем і заперечень на позовну заяву, право на яке, йому судом роз"яснено в Ухвалі про відкриття провадження по справі. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення що відповідає положенням ст.224-226 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні іїм правовідносини. 16 липня 2008 року між ПАБ «Дельта банк» та [PERSON] укладено договір. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] отримав кредит в розмірі 2536,00 грн. на придбання певного майна/послуг зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та за ведення кредитної справи в розмірі 3,25 % в місяць.(а.с.№3-4) Згідно пункту 1.2 кредитного договору, кредит надається на строк 12 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 15 липня 2009 року. (а.с.№ 3-4) Позивач звернувся до суду лише 20 травня 2014 року, з пропущенням строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору від 16.07.2008 року закінчився 16.07.2009 року. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка знайшла своє відображення в рішенні Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до Особа 1 про стягнення заборгованості за заявою Особа 1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2013 року. За таких обставин, вимоги щодо стягнення заборгованості за договором від 16.07.2008 року в розмірі 3247,25 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. При цьому, виходячи з розрахунку заборгованості за договором від 16.07.2008 року (а.с.№6) наданого позивачем до позову, судом вбачається, що відповідачем не здійснювалася відповідна сплата за користування кредитом, про що було достаменно відомо позивачу, який до 20.05.2014 року, не пред'являв до суду позову про стягнення заборгованості. Матеріали справи не містять доказів і того, що позивач скористався будь-яким із положень визначених в кредитному договорі (а.с.№3-4). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed