Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом 25 вересня 2013 року, яка була передана в провадження судді Горчакової О.І.. 10 грудня 2013 року по вказаній справі ухвалено рішення. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 15 липня 2014 року дану цивільну справу передано в провадження судді Жмуд Н.М.. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем, з 01.09.2006 року, існували договірні відносини з приводу оренди відповідачем її земельної ділянки. Термін оренди становив п»ять років. Перед закінченням строку дії договору оренди, на адресу відповідача, позивачем було направлено ряд листів з зазначенням, що вона не бажає продовжувати дію даного договору. Потім їй стало відомо, що у Держкомземі зареєстровано новий договір оренди земельної ділянки від 02.08.2012 року, який начебто укладено від її імені з відповідачем. Позивач посилається на те, що вона не підписувала спірного договору і ні кого на його вчинення не уповноважувала. Про те, що вона його не підписувала, свідчить експертиза, яку було проведено в рамках кримінального провадження, відкритого на підставі її заяви щодо неправомірних дій відповідача. На підставі викладеного, позивач прохає суд визнати недійсним даний договір оренди землі від 02.08.2012 року та зобов»язати відповідача повернути їй її земельну ділянку. Позивач у судове засідання не з»явилася, про те подала заяву про розгляд справи за її відсутності у зв»язку із похилим віком та поганим фізичним станом її здоров»я. Крім того, позивач зазначила, що позов вона підтримує, а її інтереси у суді представлятиме [PERSON] Представник позивача [PERSON],. яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2013 року, зазначила, що вона повністю підтримує позовні вимоги позивача від 25.09.2013 року, на підставі тих даних, які в ньому викладено, і на її думку, Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2013 року, яким її довірителю було відмовлено у задоволенні позовних вимог та Ухвала апеляційного суду Харківської області від 12.02.2014 року, якою рішення суду було залишено без змін, є не законними, про що вказав у своїй Ухвалі Вищий спеціалізований суд України від 04.06.2014 року, направивши справу на новий розгляд. Тому, вважає, що позов позивача має бути задоволений з метою захисту порушених прав її довірителя та встановлення справедливості по справі. Відповідачем не забезпечено явку свого представника у судові засідання, окрім одного - 23.09.2014 року - Калантаєвської І.В., яка заявила суду, що позов позивача вона не визнає, про те, чому саме, тобто обґрунтування заперечень, вона подавати не буде, так як не знає, що треба говорити, хоча саме на неї було видано довіреність на представлення інтересів ТОВ «БОТ іК» у судовому засіданні. У судові засідання, 02.10.2014 року та 16 жовтня 2014 року, відповідачем не забезпечено явку свого представника, тоді як про день, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали цивільної справи, - підпис Калантаєвської І.В, (а.с.№233) у явочному листі та зворотне поштове повідомлення про отримання судової повістки 26.09.2014 (а.с.№241, 245) та довідка №7802 від 02.10.2014 року про доставку 02.10.2014 року СМС повідомлення про виклик у судове засідання на 16.10.2014 року, в порядку надсилання учасникам судового процесу тексів судових повісток у вигляді СМС повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01.06.2013 року №23 (а.с.№246), за клопотанням відповідача. Про причини своєї неявки суду не повідомлено. Не скористався відповідач і своїм правом на подання заперечень на позовну заяву право на яке, судом роз»яснювалося представнику відповідача. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов"язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з"явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів Третьою особою забезпечено явку свого представника - Ткача Ю.А., який діючи на підставі довіреності зазначив, що, за результатами розгляду справи, після вивчення доказів по справі, знаходить позов позивача таким, що підлягає задоволенню. При цьому Ткач Ю.А., вказав, що дійсно було проведено державну реєстрацію спірного договору оренди земельної ділянки. Однак, у повноваження управління, не входить обов»язок перевіряти дійсність підписів сторін у договорі. А так як є відповідна експертиза, яка чітко зазначає, що позивач по справі не вчиняла підпису у договорі, а він виконаний іншою особою, то позов, на його думку, може бути задоволений. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку Судом з»ясовано, що [PERSON], згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку серія III - ХР № 018287 від 26 грудня 2002 року є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,2464 га, яка розташована на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області (а.с.№10). 01 вересня 2006 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір оренди землі № 60, який зареєстровано у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії центру ДЗК 22 червня 2007 р. за № 010117700068 ( а.с.№11-15). Договір було укладено на 5 років, тоб-то до 22.06.2012 року. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до вищевказаної статті та умов договору оренди Позивач зобов'язувався передати у строкове оплатне користування Відповідачу належну йому на праві власності земельну ділянку. Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі. Починаючи з 2012 року Позивач неодноразово повідомляла Відповідача про небажання продовжити дію договору оренди та висловлювала своє бажання сама обробляти земельну ділянку, про що свідчать наявні в матеріалах справи - заява від 05.06.2012 року про відмову у продовженні договору оренди (а.с.№250); заява від 19.02.2013 року (а.с.№16,17, 18). Проте, Відповідач продовжував використовувати земельну ділянку, з приводу чого, позивачем було подано заяви до Лозівського MB ГУМВС України в Харківський області, на що 08.08.2013 року отримано відповідь, що заяву зареєстровано та проводиться досудове розслідування (а.с.№259). Позивач також зверталася з скаргами до Голови Лозівської районої ради Харквської області, Голові Лозівської РДА Харківської області та до депутата Харківської обласної ради Зеленскому C.B. (а.с.№21, 23). Але, відповідно до отриманих відповідей, за захистом порушеного права, було рекомендовано звернутись до суду (а.с.№22, 25). Як зазначено в позові та представником позивача у судовому засіданні, нового договору оренди землі за № 417 від 02.08.2012 року аозивачем з відповідачем, ні коли не укладалося, а про його існування їм стало відомо лише із держкомзему. З приводу даного, судом вбачається, що 25.02.2013 року згідно довідки управління Держземагенства у Лозівському районі Харківської області за вих. № 1597, наданої на ім»я позивача, зазначено, що між нею та відповідачем, укладено Договір оренди земельної ділянки за № 417 від 02.08.2012 року, який зареєстровано за реєстраційним номером 632390004002764 у книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі з терміном його дії до 28.12.2017 року (а.с.№26). З метою отримати один примірник даного договору, позивачем було подано заяву до управління Держземагенства у Лозівському районі Харківської області. Однак отримано відповідь про те, даний договір у них було вилучено правоохоронними органами згідно до постанови слідчого судді. З приводу даного, судом із повідомлення Управління Держземагенства у Лозівському районі Харківської області від 30.09.2014 року (а.с.№234) з»ясовано, що на підставі Ухвали слідчого судді №629/1998/13-к, слідчим СВ Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області 16.05.2013 року проведено вилучення оригіналу договору оренди земельної ділянки, укладеної між позивачем та відповідачем. На даний час, документи до Управління не повернуто і інформація про результати кримінального провадження №1201322380000445 не надходила. Позивач та її представник стверджують, що дана обставина не відповідає дійсності, так як позивач не підписувала цього договору. В зв'язку з чим, 27.02.2013 року, Позивачем було подано відповідну заяву до правоохоронних органів про підробку її підпису під цим договором, яка прийнята та зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний № 12013220380000445. Про що свідчить відповідна письмова інформація (а.с.№26). В ході досудового розслідування, слідчим Коляда О.Ю. СВ Лозівського міського відділу з обслуговування м. Лозова, Лозівського та Близнюківського районів) ГУМВС України в Харківській області винесено постанову про проведення почеркознавчої експертизи. Відповідно до висновку наданого Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл.проф. М.С.Бокаріуса від 25.06.2013р. за № 5562 вбачається що, підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі № 417 від 02.08.2012, складеного між керівником TOB Компанія «БОТіК» та [PERSON] у графі «Орендодавець» у рядку [PERSON]», - виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.№251-258). Згідно до ст.57 ЦПК України, це є доказом по справі. І суд його приймає як належний та допустимий доказ, відповідно до ст.58,60 ЦПК України. Представник позивача зазначає, що недивлячись на дане, відповідач так і не повернув Позивачеві земельну ділянку в порушення ст. 34 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцю земельну ділянку на умовах, визначених договором. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, суд знаходить позов позивача таким, що підлягає задоволенню. Приймаючи дане рішення, суд виходив з наступного. Так, відповідно до ст. 792 ЦК України, визначено, що правовідносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно до вимог ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину - вільне волевиявлення учасника правочину, додержання форми правочину визначеного законом та вчинення правочину особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Статтею 207 ч.2 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. В статті 208 ч.І п.2 ЦК України передбачено, що обов'язково в письмовій формі вчиняються правочини між фізичною та юридичною особою. Таким чином, вище зазначеними нормами матеріального права передбачено обов'язкове оформлення договору оренди землі в письмовій формі та за наявності волевиявлення обох сторін. У відповідності до п.1.3. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. При цьому, як недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Отже, оскільки позивач, не підписувала спірний Договір оренди землі №417 від 02.08.2012 року, про що свідчить вищевказана судом експертиза, та враховуючи, що в даному спірному договорі в розділі Орендодавець, судом вбачається, що вказано інші прізвище, ім»я та по-батькові особи, а саме - [PERSON], а не позивача [PERSON], хоча всі інші дані на паспорт, місце проживання та ідентифікаційний номер, вказано саме позивача, на думку суду є всі підстави вважати відсутність у неї волевиявлення на укладення цього договору, а сам договір, виходячи з положень передбачених ч.І ст. 215 ЦК України, - недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.З ст. 203 нього Кодексу. У позові заявлено вимогу про зобов»язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку. З приводу даного суд зазначає, що згідно до вимог ст. 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, грім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, зо одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. З визнанням Договору недійсним суд має припинити на майбутнє його дію, а також повинен зобов'язати Відповідача повернути Позивачу земельну ділянку, оскільки з припиненням існування правових підстав для отримання у оренду земельної ділянки, припиняється й само право оренди. Пленум в п. 10 Постанови роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.І ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами; укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Як було вищевказано судом, відповідачем, окрім судового засідання 23.09.2014 року не забезпечено явку свого представника Калантаєвської І.В. в наступні судові засідання та не подано заперечень на позов і не заявлено будь-яких клопотань. І у відповідності до положень ст. 10, 60, 61 ЦПК України, не скористався своїм правом щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Тоді як судом було роз»яснено сторонам їх права та обов»язки. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював позивачеві його права та обов'язки, вживав заходи для надання позивачу можливості скористатися належними йому правами, з'ясовував наявність клопотань до суду. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичний осіб, поданих відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір на суму в 114 грн.70коп., (а.с.№1), який суд стягує на її користь звідповідача.

Outcome: approved