Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

В серпні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 06.11.2006 року. Від шлюбних відносин дітей не мають. Позивачка посилається на те, що вони не розуміють одне одного, між ними часто виникають суперечки та сварки, в зв"язку з чим вони припинили спільне проживання з лютого 2012 року. Відповідач незгоден на розірвання шлюбу через органи РАЦСу, тому вона вимушена звернутисяз даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка відсутня. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позов підтримала, просить шлюб розірвати, залишити їй прізвище - [PERSON]. Просить стягти з відповідача сплачений судовий збір. Відповідач в судовому засіданні відсутній. Надав суду заяву, відповідно якої він згоден на розірвання шлюбу, заперечень не має. Просив справу розглянути без нього, оскільки він працює за кордоном. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 06.11.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Щорського районного управління юстиції Чернігівської області. Від спільного сімейного життя неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили спільне проживання з лютого 2012 року, на розірвання шлюбу згодні, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. З відповідача на користь позивачки, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненю судовий збір, сплачений позивачкою при зверненні до суду. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved