Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилається на те, що 17.04.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір №00812 фінансового лізингу, за умовами якого він мав отримати транспортний засіб Renult Dokker acces. Як передумову укладення договору, йому було необхідно сплати адміністративний платіж на рахунок відповідача. Ним сплачено платіж згідно рахунку відповідача в сумі 35 000,00 (тридцять п'ять тисяч) гривень. Після підписання Договору з його тексту йому стало відомо, що загальна сума платежів по договору є значно більшою, сплачені ним 35 000 грн. є адміністративним платежем, а для отримання транспортного засобу для користування йому необхідно оплатити авансовий платіж в розмірі, еквівалентному 7 000 дол. США, що становить 50% вартості авто, та комісію за передачу предмета лізингу. Точний розмір комісії йому невідомий. Таким чином, загальна сума всіх платежів по договору фактично повинна була більше ніж у два рази перевищити суму, яка йому була попередньо озвучена працівником відповідача до сплати ним адміністративного платежу та надання йому повністю заповнених примірників договору та додатків. Як йому стало зрозуміло з подальшої реакції працівників відповідача, на його зауваження, відповідач не має жодних заперечень щодо розірвання договору, оскільки відповідно п.12.1 Договору сплачені ним 35 000,грн. повернуто не буде. Враховуючи вище зазначене, ним негайно подано заяву про розірвання договору та отримано листа №86 від 22.05.2015р. про те що договір №00812 від 17.04.2015р. вважається розірваним з 27.04.2015р. Вважає, що дії відповідача та умови Договору порушують його права як споживача та суперечать чинному законодавству України, в зв»язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовну заяву свого довірителя [PERSON] з підстав, зазначених в позові. Просила суд задоволити позов в повному обсязі. Не заперечила щодо постановлення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 17.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №00812 фінансового лізингу. Відповідно до даного договору, позивач повинен був отримати транспортний засіб Renult Dokker acces. Перед тим, позивачу було необхідно сплати адміністративний платіж на рахунок відповідача, що і було зроблено на суму 35 000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією №174277 від 17.04.2015 року. В подальшому позивача було повідомлено, що загальна сума платежів по договору є значно більшою, сплачені позивачем 35 000 грн. є адміністративним платежем, а для отримання транспортного засобу для користування необхідно оплатити авансовий платіж в розмірі, еквівалентному 7 000 дол. США, що становить 50% вартості авто, та комісію за передачу предмета лізингу (п.4.1. Договору). Звідси, загальна сума всіх платежів по договору фактично повинна була більше ніж у два рази перевищити суму, яка позивачу була попередньо озвучена відповідачем. Позивачем було подано заяву про розірвання договору від 24 квітня 2015 року та отримано листа №86 від 22.05.2015 року про те, що договір №00812 від 17.04.2015 року вважається розірваним з 27.04.2015 року. Відповідно до п. 1.4. договору лізингу від 17.04.2015 року за №00812, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, несвоєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Продавця предмета лізингу обирає лізингодавець, про що свідчить відсутність письмової заяви споживача про вибір продавця. Як із договору, так і додатків до нього вбачається, що відомості про продавця взагалі відсутні, його найменування та місце знаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Таким чином, договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Враховуючи викладене, значна частина умов договору є несправедливими відносно позивача, як споживача та суперечать вимогам закону. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці й призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Таким чином, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача (Позивача) як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що є порушенням прав позивача як споживача, в договорі відсутній адекватний захист прав лізингоодержувача. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних фізичних осіб може здійснюватись" лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, судом встановлено, що згідно Єдиного ліцензійного реєстру, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам чинного законодавства. Відтак, договір лізингу суперечить нормам чинного законодавства, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», значна частина пунктів договору є несправедливими в силу ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з положень чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає з його змісту відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно з ст. 1,ч. 1 ст. 2, ст. ст. 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю Звичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач укладав оспорюваний договір як фізична особа, в простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався. Відтак, даний договір є нікчемним через недотримання в момент його підписання вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України. Варто зазначити, зо аналогічна позиція щодо підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов»зковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, складений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання умов правочину. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, що є підставою для визнання договору недійсним та стягнення з відповідача сплачених коштів в розмірі 35000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved