Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 28000 гривень та штрафних санкцій в сумі 2841,32 гривні та судових витрат у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.07.2013 р. відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 28000 гривень і зобов»язувався їх .повернути до 2014 року, однак свої зобов»язання не виконав. Позивач посилається на те, що він неодноразово вимагав у відповідача повернути суму боргу, однак останній на зазначені вимоги не реагував. На підставі положень ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 11.11.2013 р. по 30.05.2014 р., а також відповідно до ст.ст.549-552 ЦК України пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 10.11.2013 р. по 30.05.2014 р. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобов»язання і в зухвалій формі відмовляється їх виконувати в подальшому. Відповідач в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлявся судом за місцем реєстрації. Судова повістка повернулась до суду за закіненням терміну її зберігання. На підставі положень ст.ст.74, 76 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду. За згодою представника позивача, відповідно до положень ст.ст. 224 -226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 10.07.2013 р. [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 28000 гривень і зобов»язався повертати їх регулярно, щомісяця по 2000 гривень до 2014 року. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти були передані відповідачу, про що видана відповідна розписка. На час розгляду справи оригінал боргової розписки знаходиться у позивача у справі і була досліджена судом. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцм вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Звертаючись до суду позивач посилається, що відповідач не виконав свої зобов»язання і не повернув всю суму боргу до 2014 року, тобто до 01.01.2014 р. Зазначену позицію підтримала і представник позивача в ході судового розгляду. Однак, суд вважає, що дані твердження позивача є хибними, виходячи з умов укладеного Договору позики. Сторони домовились, що позика буде повертатись щомісяця, в рівних частках, по 2000 гривень до 2014 року. Договір позики не містить посилання на те, що сума боргу повинна бути повернути до 01.01.2014 р. Крім того, враховуючи суму грошових коштів, яка отримана відповідачем в борг, і домовленість сторін щодо порядку її повернення, суд приходить до висновку, що останній платіж повинен був бути здійснений [PERSON] в вересні 2014 р., якщо позикодавець не пред»явить вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу. Згідно з положеннями ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст..1048 ЦК України. Відповідач не виконував належним чином свої зобов»язання щодо повернення боргу частинами - щомісяця по 2000 гривень. В силу положень ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З боку позивача суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що він пред»являв вимогу відповідачу щодо дострокового повернення всієї суми боргу в зв»язку з невиконанням зобов»язання, а останній не виконав цю вимогу у тридцятиденний строк. Отже, в зв»язку з викладеним суд приходить до висновку, що на момент звернення до суду позивач у визначений законом спосіб не пред«явив вимогу до відповідача про дострокове повернення всієї суми боргу, а тому відповідач повинен сплатити на користь позивача суму боргу за період з серпня 2013 р. по травень 2014 р. (включно) в сумі 20 000 гривень. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики підлягають задоволенню частково в розмірі 20000 гривень. Не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 11.11.2013 р. по 30.05.2014 р. в зв»язку з невиконанням зобов»язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з наступних підстав. Норми чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, а саме ч.1 ст.1050 ЦК України, чітко визначає наслідки порушення договору позичальником. Якщо позичальник своєчасно не поверну суму позики, він зобов»язаний сплатити грошоу суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов»язаний сплатити неустойку відповідно до ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст..1048 цього Кодексу. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу та інфляційних збитків за період невиконання зобов»язань. Дана норма не містить посилання на право позикодавця вимагати сплати позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Умовами Договору позики, укладеного між сторонами, також не передбачено можливість застосування штрафних санкцій у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за несвоєчасне .виконання умов Договору. Положення ст.ст.549-552 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу для стягнення з позичальника пені за невиконання зобов»язання, також не встановлюють розмір штрафних санкцій, пред»явлений позивачем д стягнення, а лише містять визнання поняття неустойки, предмета неустойки та підстав виникнення права на неустойку. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за невиконання зобов»язань не ґрунтуються ні на положеннях укладеного Договору, ні на нормах чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені. Не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3 % річних від розміру заборгованості та інфляційних збитків за період з 10.11.2013 р. до 30.05.2014 р. на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки, як зазначалось судом вище, сторони домовились, що борг буде повертатись позичальником частинами, щомісяця, по 2000 гривень. Однак, при розрахунку даних сум позивач виходить з повної суму заборгованості, обов»язок повернення якої в заявлений період не настав, оскільки позивач не пред»являв вимоги про дострокове повернення суми боргу. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних від всієї суми боргу в розмірі 457,97 гривень та втрат від інфляції в сумі 196,28 гривень є недоведеними позивачем, а тому не можуть бути задоволені. З врахуванням викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 20000 гривень. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial