Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послався на те, що в1996 році між ним та [PERSON] було укладено шлюб, в якому вони перебували до 12 липня 2007 року. Через шість місяців після розірвання шлюбу вони помирилися і далі стали проживати однією сім`єю до 2016 року. Протягом часу перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю ними було придбано житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , приміщення офісу (1 поверх) квартира [ADDRESS] , автомобіль MERSEDES седан ІІІ Е 220 CDI, 2007 року випуску № шасі [NUMBER] державний номер [NUMBER] . Посилаючись на норми ст.ст 70, 71, 74 Сімейного кодексу України позивач просить встановити факт його проживання однією сім`єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу в період після розірвання шлюбу до липня 2016 року, визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: житловий будинок по [ADDRESS] ; приміщення офісу (1 поверх) квартира [ADDRESS] ; автомобіль MERSEDES седан ІІІ Е 220 CDI, 2007 року випуску № шасі [NUMBER] державний номер [NUMBER] , набуті під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Поділити спільне майно, виділивши [PERSON] в натурі 46/100 житлового будинку по [ADDRESS] на суму 475 133,00 грн. у складі: житлового будинку (А-1): приміщення 1-3 коридор площею 11,9 м2, 1-4 кухня-їдальня площею 18,5 м2, 1-5 житлова кімната площею 21,7 м2, загальною площею 52,1 м2; з надвірних будівель: 50% гаража «Б», оглядова яма (-), вбиральня (б), 50% огорожі (№1), 50% огорожі (№2), 50% воріт з хвірткою (№3), 50% замощення (І), септик (септ.) з стягненням з [PERSON] грошової компенсації в розмірі 40845,00 грн. У зв`язку з технічною неможливістю поділу в натурі офісного приміщення (квартира) [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку цього об`єкту нерухомого майна. У зв`язку з технічною неможливістю поділу автомобіля визнати право власності [PERSON] на Ѕ частку автомобіля MERSEDES седан ІІІ Е 220 CDI, 2007 року випуску № шасі [NUMBER] державний номер [NUMBER] , зобов`язати [PERSON] виконати наступні роботи по переплануванню та переобладнанню житлового будинку: замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-7; приміщеннями 1-3 та 1-1; влаштувати вхідний дверний проріз з подвійними дверима в приміщенні 1-4; влаштувати перегородку з дверним прорізом в приміщенні 1-3 з влаштуванням у відмежованій частині приміщення 1-3 сантехнічного обладнання санвузла; влаштувати перегородку в будівлі гаражу для поділу його на дві рівні частини; у відокремленій частині будинку влаштувати окреме інженерне обладнання. Зобов`язати відповідачку - [PERSON] виконати наступні роботи по переплануванню та переобладнанню будинку: - влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-7; влаштувати кухню - нішу в приміщенні 1-7; в розділеній частці будинку влаштувати окреме інженерне забезпечення. Стягнути з відповідачки судові витрати по справі . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у відзиві на позовну заяву та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Наголошували, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 1996 року по 09 червня 2000 року, після розірвання шлюбу сімейних стосунків не підтримували, спірне майно [PERSON] було придбано за кошти від здійснення підприємницької діяльності, кошти надані родичами та від продажу особистого майна. Посилаючись на вимоги ст. 72 Сімейного кодексу України просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи 09 серпня 1996 року відділом ЗАГС м. Здолбунів Рівненської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №84. Рішенням Рівненського міського суду від 09.06.2000 року по справі №2-3476/2000 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09.08.1996 року відділом ЗАГС м. Здолбунів Рівненської області, актовий запис №84 розірвано. 12 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 09.08.1996 року відділом ЗАГС м. Здолбунів Рівненської області, актовий запис №84. (т. 1а.с. 184). Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду, натомість згідно із ст. 44 КпШС України, який діяв на час ухвалення Рівненським міським судом рішення по справі №2-3476/2000 про розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Роз`ясненнями п. 15. Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що правило про те, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності Сімейним кодексом України. Таким чином, якщо шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., то такий шлюб вважається розірваним з моменту його реєстрації в органах РАЦС. Отже, враховуючи, що датою реєстрації розірвання шлюбу між сторонами є 12 липня 2007 року, про що видане свідоцтво про розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , днем припинення між ними шлюбу є саме 12 липня 2007 року. Розглядаючи позовну вимогу [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період після розірвання шлюбу до липня 2016 року, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Ст. 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, інше приміщення придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає, постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до інформації про місце реєстрації, що наявна в паспорті позивача [PERSON] останній зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 20.10.2012 року. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] пояснив, що спочатку позивач з відповідачем проживали в будинку батьків [PERSON] в м. Здолбунів, потім в квартирі в м. Здолбунів. Після чого переїхали в м. Рівне, де проживали в квартирі по [ADDRESS] , а потім за його рекомендацією купили будинок по [ADDRESS] , де проживали до 2016 року. Свідок [PERSON] повідомив суду, що знає [PERSON] та [PERSON] з 2002 року і неодноразово був у них вдома по [ADDRESS] , де вони проживали разом як сім"я. Свідок [PERSON] пояснила, що знає відповідача [PERSON] з 2005 року, позивача бачила в будинку по [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , підтвердив той факт, що [PERSON] з [PERSON] (Влад) проживали разом сім`єю, повідомив, що вони часто сім`єю відпочивали у нього на дачі, де ночували разом в одній кімнаті. Весь час [PERSON] та [PERSON] сприймали як сім`ю до 2016 року. В судовому засіданні судом було досліджено роздруківку з карткового рахунку [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанку», відповідно до якої вбачається, що коштами з даного рахунку оплачувалися комунальні послуги в 2011, 2013, 2015, 2016 роках, з даного рахунку переказувалися кошти на картковий рахунок [PERSON] 06.09.2013 р, 29.12.15 р. 09.09.2016, оплачувалися мобільні послуги для [PERSON] , купувалися продукти. В судовому засіданні досліджено договір купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] в присутності батьків [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. (реєстровий номер 1678). Відповідно до даного договору на ім`я сина [PERSON] та [PERSON] сторонами придбано квартиру. На думку суду, укладення даного договору є підтвердженням існування між сторонами спільних зобов`язань, щодо утримання неповнолітньої дитини, влаштування його майбутнього та забезпечення його життя Судом оглянуто фотографії спільного відпочинку [PERSON] з [PERSON] за кордоном, спільного святкування Нового року, інших свят, спільного відпочинку у колі друзів, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) Щодо посилання відповідача на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року по справі №569/14836/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, як на спростування факту спільного проживання однією сім`єю суд зазначає, що постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21.06.2018 року по справі № 569/14836/17 вказане рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року змінено, а саме виключено висновок суду про недоведеність факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час укладання договору позики 25.09.2007 року. (т. 2 а.с. 160) Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу до 2016 року [PERSON] та [PERSON] . Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 09.08.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було припинено 12.07.2007 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 20.02.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., реєстровий номер 135, придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 26,7 м2 та житловою площею 15,3 м2. (т. 1 а.с. 57). Під час придбання даної квартири, 20.02.2006 року [PERSON] було надано нотаріусу Киселюк О.В. заяву, про те що він надає згоду на купівлю дружиною, [PERSON] , квартири [ADDRESS] . Наявність вказаної згоди є підтвердженням спільного придбання сторонами за спільні кошти квартири [ADDRESS] та того факту, що відповідач визнавала себе станом на 20.02.2006 року дружиною [PERSON] (т.1 а.с. 56). Дана квартира, відповідно до рішення ВК Рівненської міської ради від 09.10.2008 року № 143 була реконструйована під нежитлове приміщення офісу. (т. 1 а.с. 58). Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.02.2010 року стверджується належність [PERSON] приміщення офісу в [ADDRESS] . (т.1 а.с.62). Факт участі [PERSON] в реконструкції даної квартири підтверджено показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] реєстровий номер 3954, останньою придбано незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] готовністю 70%. (т. 1 а.с. 52) Суд критично оцінює твердження відповідача [PERSON] , що купівля-продаж житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , готовністю 70% була нею здійснена за особисті кошти, які отримані від продажу за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 29.08.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П. (т.3, а.с. 144), з огляду на тривалий проміжок часу, що пройшов між продажем квартири в серпні 2003 року та купівлею незавершеного будівництвом житлового будинку в [ADDRESS] , яка мала місце 30.07.2004 року і відсутністю беззаперечних доказів, що саме ці кошти витрачені відповідачем для придбання будинку. Окрім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження збереження коштів виручених від продажу квартири 29.08.2003 року до дати придбання незавершеного будівництвом житлового будинку 30.07.2004 року (договору депозитного вкладу, тощо), що в свою чергу ставить під сумнів твердження відповідача про придбання нею незавершеного будівництвом будинку за особисті кошти. Згідно із частиною п`ятою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Отже, як будинок, що знаходиться в [ADDRESS] так і приміщення офісу по [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбані за час перебування у шлюбі. Рішенням Рівненської міської ради «Про погодження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт від 09.11.2010 року погоджено прийняття в експлуатацію [PERSON] житлового будинку та гаража, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт на [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 54) Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що будинок під час продажу був побудований, в ньому лише зробили ремонтні роботи, провели газ , воду та побудували гараж. Він проживає по сусідству, відповідно все це йому і відомо. При цьому він пояснив, що будівництвом та ремонтом як будинку так і офісного приміщення займався саме [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] домовлявся з ним про виконання ремонтних робіт в будинку [ADDRESS] . Ним виконувалися всі роботи з завершення будівництва будинку: штукатурки, фарбування, укладення ламінату, роботи по фасаду. Замовником цих робіт був [PERSON] , який і розраховувався за їх виконання. Відповідачка ж, стверджуючи про організацію будівництва даного будинку не надала жодного доказу на підтвердження цього. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] з 28.12.2013 року є власником автомобіля MERSEDES-BENZ, з реєстраційним номером [NUMBER] . (т.2 а.с. 36) Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 22.02.2020 року останній повідомив, що він продав [PERSON] автомобіль MERSEDES седан ІІІ Е 220 CDI, 2007 року випуску № шасі [NUMBER] державний номер [NUMBER] . Кошти за автомобіль він отримав від [PERSON] особисто в повному обсязі. Що в свою чергу спростовує пояснення відповідача про те, що вона доручала передати кошти за автомобіль [PERSON] через [PERSON] та розрахувалася частково. Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , повідомили, що [PERSON] говорила, що [PERSON] купив Мерседес. Як вбачається із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області територіального сервісного центру № 5641 від 29 липня 2020 року № 31/17-5641/235з згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, станом на 29.07.2020 року за [PERSON] [INFO] , 28.12.2013 року зареєстровано автомобіль MERSEDES-BENZ, з д.н.з. [NUMBER] , 2007 р.в. 06.04.2012 року було зареєстровано транспортний засіб марки AUDI A4, 2001 р.в. та знято з обліку для реалізації 03.10.2013 року. Твердження [PERSON] про те що автомобіль MERSEDES-BENZ вона придбала за кошти від продажу попереднього автомобіля не підтверджено належними доказами, відповідачем не надано суду доказів того, що автомобіль AUDI A4 був її особистою власністю (зважаючи на реєстрацію автомобіля за нею в період проживання однією сім`єю із [PERSON] ) був реалізований, а кошти витрачені на придбання спірного автомобіля. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною, підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з ч. 3,4 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Щодо твердження відповідача, що це майно є її особистою власністю, слід зауважити, що за змістом статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дане твердження відповідач обгрунтовує показами свідка [PERSON] , яка є її бабусею та бланком поштового відправлення на суму 30000. Проте, жодних доказів про надання [PERSON] для [PERSON] коштів на придбання майна до матеріалів справи не надано. Досліджуючи бланк поштового відправлення датованого 04.05.2004 роком, судом було встановлено, що даний документ є бланком замовлення пересилки товару, оціненого на загальну вартість 30000. Даний бланк не є підтвердженням доказу переказу коштів. За ним могло бути передано виключно майно. При цьому в бланку не вказано, яке саме майно (речі) пересилаються. Відсутня в ньому і інформація, чи передано за вказаним замовленням майно (речі) підприємству для відправлення їх в Україну, чи взято перевізником зобов`язання про передачу цього майна в Україну, чи одержувалося це майно будь-ким в Україні. Крім того, станом на 04.05.2004 року порядок одержання фізичними особами (резидентами і нерезидентами) в Україні переказаної їм із-за кордону іноземної валюти регулювався правилами здійснення переказів іноземної валюти за межі України за дорученням фізичних осіб та одержання фізичними особами в Україні переказаної їм із-за кордону іноземної валюти, затвердженої Постановою правління Національного банку України №18 від 17.01.2001 року (у відповідній редакції чинній станом на 04.05.2004 року). Виплата фізичним особам готівкової іноземної валюти здійснюється банком, установою згідно з вимогами Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої правлінням Національного банку України від 14.08.2003 року №337 (в редакції чинній станом 04.05.2004 року), така виплата оформляється видачею відповідного касового документа. Відповідно до глави 1 розділу ІІІ даної інструкції до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними вказаною інструкцією, належать: заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Таким чином, виключно касовий документ виданий банківською установою може бути підтвердженням передачі (отримання) коштів Відповідачці. Як висновок, вказаний бланк замовлення на відправлення майна, не є таким документом та не є підтвердженням вказаного факту. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців та громадських формувань підприємницька діяльність [PERSON] була припинена 14.07.2011 року - номер запису 26 08 00 6000 300 42 46. (т. 3 а.с.77) Судом не приймаються до уваги твердження відповідача про придбання майна за кошти від підприємницької діяльності з огляду на те, що договір дарування частки в статутному капіталі між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого 100% частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕКЛАМНА КОМПАНІЯ «ІНФОРМ-БЮРО РІВНЕ» було передано у власність [PERSON] укладено 30.08.2016 року. (т.3 а.с.55). Спростовується матеріалами справи і твердження відповідача про використання приміщення офісу (1 поверх) по [ADDRESS] в своїй підприємницькій діяльності. Адже, як встановлено судом підприємницька діяльність [PERSON] була припинена 14.07.2011 року, а власником частки ТОВ «РЕКЛАМНА КОМПАНІЯ «ІНФОРМ-БЮРО РІВНЕ» вона стала лише 30 серпня 2016 року - після того як сторони перестали вже проживати сім`єю. Доказів того, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність на даний час, в тому числі за адресою [ADDRESS] , відповідачем суду не надано. Таким чином, житловий будинок по [ADDRESS] , приміщення офісу (1 поверх) по [ADDRESS] , автомобіль MERSEDES седан ІІІ Е 220 CDI, 2007 року випуску № шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] як такі, що набуті ними за час перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю, а отже підлягає поділу між ними. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З метою визначення варіантів поділу майна судом призначалась по справі судова комплексна будівельно-технічна, оціночно-будівельна експертиза, проведення якої доручалося ПП «Експерт-Рівне-Консалт». Відповідно до висновків судової комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи №181030/2/с від 11.02.2019 року визначено варіанти поділу житлового будинку по [ADDRESS] . Оскільки поділ будинку з надвірними будівлями здійснено з відхиленням від ідеальних часток визначено суму компенсації одному із співвласників на основі ринкової вартості в сумі 40 845,00 грн. Даним висновком встановлено, що поділ в натурі офісного приміщення (квартири) [ADDRESS] із дотриманням рівності ідеальних часток у співвідношення Ѕ до Ѕ , або з відступленням від розміру ідеальних часток у співвідношення Ѕ до Ѕ не можливий. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у частині першій статті 70 СК України. Відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідачем [PERSON] подана заява про застосування строку позовної давності, суд відхиляє її з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Верховним Судом у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 р зроблено правовий висновок про те, що відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. Зважаючи, що сторони до 2016 року спільно володіли та користувалися спірним майном, а позов [PERSON] було подано до Рівненського міського суду Рівненської області 23.02.2017 року строки звернення до суду позивачем не пропущено. На підставі викладеного,

Outcome: approved