Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] . про стягнення коштів за договором позики в розмірі 1300 доларів США, що на момент виконання зобов`язання за офіційним курсом НБУ становила 35255 гривень 17 копійок, проценти в розмірі 5458 гривень 75 копійок, 3% річних в сумі 1040 гривень, інфляційні втрати в розмірі 2988,30 гривень. Позонві вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надано позику, загальний розмір якої становив 1300 доларів США.. Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується відповідними розписками. Позивач посилається на те, що відповідач зобов`язався повернути суму позики до 09.12.2017 р., однак зазначених зобов`язань не виконав. З огляду на викладене, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1300 доларів США, визначивши її еквівалент в національні валюті на момент виникнення прострочення виконання зобов`язань, а також проценти за користування коштами.. Також позивач просить застосувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнути з відповідача не лише суму неповернутої позики, але і 3% річних від суми заборгованості та інфляційні втрати. Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність та надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України, судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. На підставі положень ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 25.11.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 1300 доларів США, яку зобов`язався повернути до 08.12.2017 р. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідач отримав грошові кошти, про що власноручно зазначив в розписках та підтвердив свої зобов`язання повернути отримані кошти до 09.12.2017 р.. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належнм чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з положеннями ст.1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики та процентів за користування коштами відповідно до наведеного позивачем розрахунку є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань. Розрахунок 3% річних від суми боргу за Договорами позики, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків, оскільки як вбачається з умов Договору, укладеного між сторонами, позика була надана в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в України встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не можуть поширюватись на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке виражено в іноземній валюті. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних збитків не є обґрунтованими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не можуть бути задоволені. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial