Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, стверджуючи що він є власником земельної ділянки, яка розташована на території Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, площею 2,9352 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. У 2015 році йому зателефонувала невідома особа, представившись представником ТОВ «Ободівка-Агро», та повідомила позивачу, що дане товариство має бажання користуватись належною йому земельною ділянкою, запропонувавши укласти відповідний договір оренди земельної ділянки. Позивач повідомив, що не має наміру передавати дану земельну ділянку іншим особам в користування. Однак, представник відповідача сказав, що ними вже засіяно вказану землю та вони очікують зібрати запланований врожай, пообіцявши [PERSON] певну винагороду за можливість покористуватись відповідною земельною ділянкою, зібрати врожай та отримати з такі дії прибуток. Оцінивши пропозицію відповідача щодо певного розміру винагороди за користування належною позивачеві землею, який повинен був бути не менше розміру орендної плати за користування аналогічними земельними ділянками, в телефонному режимі, сторони усно домовились про те, що відповідач покористується земельною ділянкою. З метою належного оформлення виникнення у відповідача права користування даною землею, між сторонами було досягнуто усної домовленості про початок вчинення необхідних дій для укладання відповідного договору оренди землі, в результаті чого, позивачем, за допомогою електронного зв'язку, було надіслано відповідачу копію паспорта громадянина України на його ім'я, копію відповідного державного акту та копії інших документів. Оскільки [PERSON] постійно проживає в м. Вінниці, він не зміг з'явитись до відповідача та укласти відповідний договір оренди землі, а згодом взагалі, передумав укладати такий договір. Проте, усна домовленість з відповідачем стосовно того, що за користувався належною позивачу земельною ділянкою останній повинен сплатити йому винагороду, розмір якої повинен бути не менший, а ніж розмір орендної плати за користування аналогічними земельними ділянками, - залишилась в силі, при цьому, позивач вважає, що відповідач, отримуючи певний прибуток за користування належною йому земельною ділянкою в розмірі майже 3 га повинен надати йому певну винагороду і ця винагорода - не є орендною платою, так як між ними не було укладено відповідного договору оренди землі у визначеному законом порядку. В результаті викладеного, за усною домовленістю сторін, знайомі позивача, з'являлись до відповідача в узгоджений час та отримували певну кількість зерна пшениці, ячменю і т.д. У 2016 році, в черговий раз, коли до позивача зателефонувала особа та представилась представником відповідача, запропонувавши йому укласти відповідний договір оренди, він відмовився. Проте, знову ж таки, за зазначених вище аналогічних обставин, між ними було досягнуто усної домовленості про можливість користування відповідачем відповідною земельною ділянкою за винагороду. Проте, в 2017 році, уже знаючи, що відповідач буде аргументувати свої дії передчасним вчиненням певних сільськогосподарських робіт щодо можливого засівання належної позивачу земельної ділянки та просити покористуватись землею з метою отримання певних прибутків, - [PERSON] завчасно попередив відповідача про те, що не має намірів і бажання передавати йому відповідну земельну ділянку в користування, а також укладати з ним відповідний договір оренди землі, оскільки бажає самостійно її обробляти, з метою чого уже придбав посівний матеріал та уклав договір про обробіток землі та надання комплексу сільськогосподарських робіт протягом 2018 року щодо посіву насіння соняшника, обробці та збору урожаю соняшника (копії договору та квитанції долучено до матеріалів справи), в силу чого, чергове перешкоджання відповідачем в користуванні позивачем належної йому земельної ділянки - буде спричиняти йому збитки, зокрема, у виді упущеної вигоди в розмірі неотриманого врожаю від посіву відповідних культур. Згодом, в підтвердження своєї позиції, позивач письмово звернувся до відповідача з повідомленням про повернення йому земельної ділянки та просив не вчиняти на ній жодних сільськогосподарських робіт, що підтверджується копією повідомлення. Однак, зі змісту відповіді відповідача вих. № 556 від 15.12.2017 року, яку позивач одержав 21.12.2017 року, йому стадо відомо, що він уклав із відповідачем 25.12.2015 року договір оренди землі № 516-0, який 27.02.2016 року був зареєстрований державним реєстратором, в силу чого відповідач відмовляється повернути позивачу відповідну земельну ділянку, при цьому, посилається на те, що у поданих ним щорічних деклараціях про доходи відображаються відомості про отримання доходів від відповідача, що на думку останнього, свідчить про обізнаність [PERSON] із відповідним договором оренди землі. В силу того, що позивач перебуває на державній посаді та подає щорічні декларації про його доходи, з метою правильного відображення відомостей про доходи, він на підставі щорічно отриманих з Вінницької ОДПІ ТУ ДФС у Вінницькій області довідок з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, вносить зазначені у таких довідках відомості про його доходи у відповідні декларації. Відповідач офіційно відзвітував перед податковими органами про те, що він сплатив позивачу певну суму коштів - еквівалент винагороди за користування його земельною ділянкою, про яку вони усно домовились по телефону, оскільки жодних коштів позивач особисто від відповідача не одержував, а інших, окрім вказаних усних домовленостей, між ними не існувало. Проте, враховуючи особливості звітування про доходи та тривалість звітного періоду - позивач не міг не внести до поданих ним декларацій відомості про доходи, які відображаються в відповідних довідках Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області. Договір оренди землі № 516-0 від 25.12.2015 року, який 27.02.2016 року був зареєстрований державним реєстратором позивач не укладав, особисто не підписував жодного договору з відповідачем про оренду належної йому на праві власності відповідної земельної ділянки, тобто не висловлював своєї волі на укладання такого договору, не уповноважував у визначеному законодавством порядку жодну особу на вчинення таких дій від його імені. Позивач надав до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити, справу слухати у його відсутність. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про місце та час судового засідання в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини неявки. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного: Позивач є власником земельної ділянки, яка розташована на території Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, площею 2,9352 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків. Згідно вимог частини 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. У статті 13 Закону України «Про оренду землі» дано поняття договору оренди землі, який являє собою договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно положень статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення усіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З метою доведення обставин, на які позивач посилаються як на підставу своїх вимог, ним було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для визначення, чи виконано підпис в оспорюваному правочині позивачем чи іншою особою. Згідно висновку експерта від 08.05.2018 року №188 підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №516-0 від 25.12.2015 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Ободівка-Агро» в особі директор [PERSON] наданий в реєстраційній справі № 86169670524, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №516-0 від 25.12.2015 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Ободівка-Агро» в особі директора [PERSON] наданий в підшивці документів, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами встановленими ст. 89 цього Кодексу. Пунктом № 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом. Оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи, що згідно висновку експерта підпис від імені позивача вчинений не ним, а іншою особою із чого слідує, що оспорюваний правочин укладений без волевиявлення орендодавця, що згідно вимог статей 202, 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним, тобто задоволення заявлених позовних вимог. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем доведено той факт, що оспорюваний правочин укладений без його волевиявлення, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений розмір судових витрат. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 15422 грн. 19 коп. документально підтверджених судових витрат, в тому числі 10305 грн. 88 коп. оплата професійної правничої допомоги; 4545 грн. 48 коп. оплата судової експертизи та судових витрат, пов'язаних з явкою до суду у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту, в сумі 820 грн. 86 коп.

Outcome: approved