Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними позовом за змістом якого, з урахуванням уточнень остаточно просив визнати недійсним договір дарування квартири №45 в будинку №57, корпус №1, по вул.. Покришева в м. Херсоні, укладений 31 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №1111 та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2013 року за реєстраційним номером 122994065101. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру №45 в будинку №57, корпус №1, по вул.. Покришева в м. Херсоні (номер запису про право власності: 9988570, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 122994065101). Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] квартиру №45 в будинку №57, корпус №1, по вул.. Покришева в м. Херсоні. Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі [PERSON], [PERSON] без достатніх правових підстав уклали між собою договір дарування нерухомого майна, на користь [PERSON], яка в сою чергу відчужила вказану квартиру [PERSON], посилались зокрема на те, що [PERSON] не розрахувався з позивачами за придбання спірного майна на умовах нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, також вказували що оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною на момент укладення договору, відповідно набували майно у спільну сумісну власність, отже на момент відчуження майна один одному частина квартири набувачу вже мала б належати обдарованому. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вона на законних підставах набула право власності на вказану квартиру, за наслідком укладання договору купівлі-продажу, який було посвідчено нотаріально. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, в зустрічних позовних вимогах просила відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду заперечення, також просила задовольнити зустрічну позовну заяву. Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні послалася на правомірність своїх дій під час посвідчення договору дарування. Інші учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, повідомлялися у встановленому законом порядку. Заслухавши осіб, що зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.10.2010 року між позивачами та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі- продажу квартири № 45 у корпусі № 1 в будинку № 57 по вул. Покришева у м.Херсоні, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON]за реєстровим номером № 2296 та 01.11.2010 року цей договір був зареєстрований Херсонським державним БТІ за реєстраційним номером № 16193098, але відповідач [PERSON] порушуючи істотні умови договору, у строк, встановлений договором купівлі-продажу, не здійснив оплату нерухомого майна у розмірі 52487 грн. 00 коп., а саме до 18.10.2013 року та 31.07.2013 року уклав з відповідачем [PERSON] договір дарування спірної квартири з якою з 07.09.2007 року перебуває у шлюбних відносинах. Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1111 і державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена державна реєстрація права власності. [PERSON] в свою чергу уклала договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна з [PERSON], продаж вчинено за 148000 грн. . Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №9988570 і державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена державна реєстрація права власності. Також судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 17.09.2014 року розірвано договір купівлі-продажу квартири № 45 у корпусі № 1 в будинку № 57 вул. Покришева у м.Херсоні, укладений 29.10.2010 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 2296 та 01.11.2010 року зареєстрований Херсонським державним БТІ за реєстраційним номером № 16193098, з мотивів не здійснення розрахунку з покупцем за придбання товару, в цій частині рішення набрало законної сили. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобовязані надати докази та довести обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Відповідно до ст 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Згідно ст. 695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару. До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п'ятої та шостої статті 694 цього Кодексу. Судом встановлено що на момент укладання оспорюваного договору дарування, суттєва умова договору купівлі-продажу, а саме оплата товару в строк, визначений договором виконана не була. Відповідно до ст 10 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону. 2. Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав у разі, якщо речове право на нерухоме майно, обтяження такого права набувається, змінюється або припиняється за субєктом державної реєстрації прав, з яким державний реєстратор перебуває у трудових відносинах або засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація проводиться іншим державним реєстратором. Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав на своє імя, на імя свого чоловіка (дружини), його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), субєкта господарювання, засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація прав проводиться іншим державним реєстратором. 3. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобовязані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер обєкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. 4. Державний реєстратор має свою печатку, крім нотаріуса, який має печатку, визначену Законом України "Про нотаріат". Зразок та опис печатки державного реєстратора встановлює Міністерство юстиції України. Відповідно до глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зокрема : нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; Разом з тим, приватним нотаріусом, на момент укладення договору дарування не було перевірено обставин, щодо виконання умов договору купівлі-продажу, який не було виконано покупцем, в той час як на момент посвідчення договору дарування остаточний термін розрахунку за товар, відповідно до умов укладеного договору купівлі продажу, ще не настав, що дає підстави визнання укладеного договору дарування недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \Частина перша статті 203 в редакції Закону № 2756-VI від 02.12.2010\ 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що суттєва умова договору купівлі-продажу, а саме: оплата товару, виконана покупцем [PERSON] - не була. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі Постанова) судам роз'яснено,що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). На думку суду, за наслідком не здійснення оплати за куплений товар, у продавця виникло право повернення вказаного товару, вказане право порушується укладанням оспорюваного договору дарування, який не відповідає вимогам чинного законодавства і його має бути визнано судом недійсним, саме з цих підстав, а не в тому числі і інших, вказаних в позові. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння у кінцевого власника. Отже первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. За наслідком задоволення первісного позову, задоволення зустрічного позову про визнання права власності виключається, крім того в разі непредявлення первісного позову, позивач за зустрічним позовом був би таким, що набув право власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Судові витрати підлягають відшкодуванню на підставі ст. 88 ЦПК України, пропорційно до суми задоволених вимог.

Outcome: approved