Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» про визнання права власності на майнові права на об`єкт інвестування. Свої вимоги мотивував тим, що 25 січня 2017 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір № 103/5/3/151 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого позивач отримав майнові права на об`єкт нерухомості за № 151, загальною площею 55,88 кв.м ., що розташована на 3 поверсі за будівельною адресою: [ADDRESS] . 03 грудня 2018 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 103/5/3/151 від 25 січня 2017 року. Крім того, 03 грудня 2018 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір № [NUMBER]/12/5/18 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого позивач отримав майнові права на об`єкт нерухомості за № [NUMBER], загальною площею 135,6 кв.м. , що розташована на 12-13 поверсі секції № 5 за будівельною адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» позивач сплатив 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості № [NUMBER], загальною площею 135,6 кв.м., що розташована на 12-13 поверсі секції № 5 за будівельною адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим просить визнати право власності на майнові права на квартиру за № [NUMBER], загальною площею 135,6 кв.м., що розташована на 12-13 поверсі житлового будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та залучено Департамент містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської державної адміністрації) (01001, вул. Хрещатик, 32, м. Київ) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 17 вересня 2019 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 25 вересня 2019 року ухвалою суду постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 20 лютого 2020 року протокольною ухвалою відмовлено у прийнятті зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» до [PERSON] за участю третьої особи Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської державної адміністрації) про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав. Крім того, 20 лютого 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 13 липня 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю Дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 09 липня 2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами внесеними постановою КМУ від 04.05.2020), прийнято рішення про ослаблення карантину з 11 травня, зокрема, дозволено роботу адвокатів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), та етапів послаблення протиепідемічних заходів" прийнято рішення про ослаблення карантину, а саме: з 22 травня, зокрема, дозволяються регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня перевезення пасажирів метрополітенами. За наведених обставин та у відповідності до вимог ст. 2 ст. 210 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних доказів з урахуванням розумного строку розгляду справи. Представник третьої особи Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської державної адміністрації) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 січня 2017 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір № 103/5/3/151 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого позивач отримав майнові права на об`єкт нерухомості за № 151, загальною площею 55,88 кв. м., що розташована на 3 поверсі за будівельною адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-10). 03 грудня 2018 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 103/5/3/151 від 25 січня 2017 року (а.с. 30). Крім того, 03 грудня 2018 року між позивачем та Товариством обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» укладено договір № [NUMBER]/12/5/18 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого позивач отримав майнові права на об`єкт нерухомості за № [NUMBER], загальною площею 135,6 кв.м. , що розташована на 12-13 поверсі секції № 5 за будівельною адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-29). Позивач просив визнати право власності на майнові права на квартиру за № [NUMBER], загальною площею 135,6 кв.м., що розташована на 12-13 поверсі житлового будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] . Підставою для задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майнові права на об`єкт нерухомості позивачем зазначено про сплату 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, однак об"єкт не добудовано, що означає невизнання відповідачем майнових прав. На підтвердження позовних вимог позивачем надано довідку про 100 % фінансування згідно Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № [NUMBER]/12/5/18 від 03 грудня 2018 року (а.с.31). Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав в повному обсязі, оскільки позивачу за договором передано майнові права, які не належать відповідачу та які останній продавав на на правах комісіонера, не шляхом примусового продажу та без застосування інших випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Право власності на річ набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. Згідно статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент розгляду справи, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Згідно п. 2.3 договору купівлі-продажу майнових прав сторони встановили, що право власності на майнові права на квартиру до покупця переходить після оплати покупцем 100 % загальної вартості майнових прав на квартиру та підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав на квартиру. Продавець зобов`язаний передати покупцеві майнові права на квартиру та саму квартиру після повної сплати їх вартості та прийняття об`єкта в експлуатацію у строки передбачені цим договором, а покупець зобов`язується прийняти їх. Передача та приймання майнових прав на квартиру здійснюється сторонами за актом приймання-передачі май нових прав на квартиру. Зобов`язання продавця за цим договором вважатимуться виконаними після підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав на квартиру (п. 2.4 договору купівлі-продажу майнових прав). Згідно п. 2.5 договору купівлі-продажу майнових прав з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав на квартиру покупець отримує право самостійно зареєструвати право власності на квартиру. Судом встановлено, що позивач виконав свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором, внаслідок чого відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу майнових прав за позивачами було закріплено майнові права на об`єкт будівництва. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вирішуючи спір, суд має виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідно, в разі існування між сторонами договірних відносин, інша сторона має право вимагати захисту своїх прав лише тим способом захисту, який передбачений нормами зобов`язального права. За встановлених обставин, суд приходить висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки між сторонами існують договірні зобов`язання щодо майнових прав на нерухоме майно та порядку набуття позивачем права власності на нього, тобто договірні зобов`язання між сторонами є первісними, такими, що не виконуються однією із сторін договору, а тому право позивача підлягає захисту шляхом звернення до суду із позовом про зобов`язання виконати умови договорів, а не визнання права власності на нерухоме майно. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «КДС Інвест» за участю третьої особи Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської державної адміністрації) про визнання права власності на майнові права на об`єкт інвестування слід відмовити.

Outcome: dismissed