Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія « Авто Лайф», в якому просить визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені кошти в розмірі 50000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 06 вересня 2016 року між, ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Авто Лайф» було укладено договір Фінансового лізингу № 0346 з Додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є автомобіль Gееlу GС 6. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В мережі інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля., розміщене працівниками відповідача, офіс розташований в м. Камянське (м.Дніпродзержинськ), йому розяснили про наявність транспортного засобу і по приїзду до офісу компанії, менеджер компанії пояснив, що позивач повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 25 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу В той же день було сплачено рахунок на 25 000 грн., а 08.09.2016р.- ще 25 000 грн. (копії квитанцій додаються). Після проплати коштів, уважно прочитавши договір та додатки до нього, він зрозумів, що його ввели в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 18 193 грн.,який виявився Комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (з слів представника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово телефонував до компанії, але вирішити питання так і не вдалося. Позивач вважає, що зазначений договір підлягає визнанню недійсним із стягненням сплачених коштів на користь позивача виходячи зі слідуючого: договір лізингу укладений відповідачем за відсутності відповідної ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що передбачено п.4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відсутність такої ліцензії може бути підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до\~ст. 227 ЦК України. Вищезазначений договір сторони не посвідчили нотаріально всупереч\~ст. 799 ЦК України, а тому він є нікчемним. Як на недійсність договору позивач також в своїй позовній заяві посилається на порушення відповідачем\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду телефонограму,в якій він підтримав повністю позовні вимоги, просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення, зхаперечень на позов не надав. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні,06 вересня 2016 року між, [PERSON], і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір Фінансового лізингу № 0346 з Додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб Gееlу GС 6. Відповідно до умов Договору лізингодавець відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.1 договору, лізиногоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу( відповідно до договору був обраний транспортний засіб за маркою Gееlу GС 6). Позивач відповідно до наданих квитанцій сплатив відповідачу 50000 грн ( 25000 грн -06.09.2016 року та 25000 грн- 08.09.2016 року) як авансовий платіж згідно оспорюваного договору лізингу. Згідно п.4.1 договору лізингу встановлено строк передачі предмета лізингу, який буде залежати від розміру сплаченого авансового платежу на рахунок лізингодавця. Відповідно до Додатку 1 до договору фінансового лізингу №0346 від 06.09.2016 року встановлено графік сплати авансового платежу. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч 2 ст.627 ЦКУ у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які визначені у частині третій статті 18 цього Закону. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Так у договорі (п.12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.4.1 та 4.2, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Вказана умова договору суперечить п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Згідно з п.4 ч.1\~ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою відповідно до п.11-1\~ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Частиною 1\~ст.227 ЦК України\~передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем до матеріалах справи не надано відомості щодо наявності ліцензії у останнього для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства, яке регулює дані правовідносини. Згідно зі\~ст.799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, який укладеним між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Оскільки спірний договір лізингу нотаріально посвідчено не було\~він має бути визнаний недійсним і з цієї підстави. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України\~має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 216 ЦК України\~у разу недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому , за таких обставин із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50000 грн, які були сплачені на виконання оспорюваного договору фінансового лізингу. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~ із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в сумі 551 грн.20 коп., яка була сплачена останнім за вимогу майнового характеру. Крім того, оскільки позивач ставив у позовних вимогах і вимогу немайнового характеру, яка не була оплачена при подачі позову, тому із відповідача на користь держави підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 551 грн.20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved