Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в остаточній редакції якого просить визнати за нею та її сином факт проживання та користування квартирою [ADDRESS], визнати за нею та її сином подальше право на проживання та користування квартирою [ADDRESS], визнати за нею та її сином право власності на квартиру [ADDRESS], зобов'язати КП «Жилкомсервіс» усунути перешкоди, які заважають вільному доступу позивачу та її сину для входу, проживання та користування спірною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що вона та її син мешкають за адресою: [ADDRESS]. До цього вона перебувала у цивільному шлюбі та проживала однією сім'єю з [PERSON], вели спільне господарство більше чотирнадцяти років за місцем реєстрації останнього: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Також в спірній квартирі мешкала мати [PERSON] [PERSON], яка померла [INFO], разом з ними мешкав їх з [PERSON] син, [PERSON], [INFO]. Після смерті цивільного чоловіка його сестра [PERSON] виселила її та її сина з квартири. У зв'язку з чим позивач звернулась з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Додатково позивач зазначила, що в спірній квартирі мешкала з народження сина, після пологів вона разом з сином переїхали в спірну квартиру, а після похорону свого цивільного чоловіка, вона разом з сином покинули квартиру добровільно, ніхто ніяких перешкод в користуванні квартирою не чинив, ключі від квартири ніхто не забирав, двері спірної квартири були завжди відчинені, оскільки в ній мешкала мати померлого, яка тяжко хворіла і до неї могли приходити сусідити та швидка допомога. Зазначає, що морально не могла знаходитись в квартирі, оскільки сестра померлого [PERSON] разом з її чоловіком сварилися з нею. Вважає, що квартира опечатана не законно. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти позову, просили відмовити. Відповідач зазначила, що дійсно позивач [PERSON] була цивільною дружиною її померлого брата, в них народився син та після народження сина вони всі разом мешкали в спірній квартирі, разом з ними проживала мати [PERSON] та [PERSON], яка тяжко хворіла. Після похорону брата в травні 2013 року [PERSON] разом з своїм сином покинули квартиру добровільно, ніхто ніяких перешкод у користуванні квартирою їм не чинив. Двері до спірної квартири були завжди відчинені, оскільки її мати тяжко хворіла. Після смерті матері, 28.06.2014 року квартира була опечатана співробітниками КП «Жилкомсервіс». З позивачкою в них були нормальні відносини, до неї з сином всі добре відносилися та ніхто з квартири не виганяв. Представник відповідача Харківської міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, надав суду письмові запереченні (а.с. 57-59) та просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача КП «Жилкомсервіс» в судове засідання не з'явився, про час та місце розглядук справи був повідомлений належним чином та вчасно, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Головань Г.Г. просила справу розглядати за її відсутності, прийняти рішення в інтересах дитини, про що надала суду заяву. Суд заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи при цьому з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] ні за ким не зареєстроване, квартира не приватизована, наймачем спірної квартири на підставі ордеру №1751 від [INFO] була [PERSON], яка померла [INFO] (а.с. 93). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31.01.2014 року встановлено факт визнання батьківства [PERSON] [INFO], який помер [INFO] у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 112-114). Допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що [PERSON], її син мешкали у квартирі [ADDRESS] разом з померлими [PERSON] та його матір'ю [PERSON] Позивач добровільно покинула спірну квартиру після смерті [PERSON] Факт проживання [PERSON] з сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 11.01.2000 року по день смерті [PERSON] [INFO] знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та не заперечувався сторонами по справі. Доказів того, що будь хто чинив перешкоди [PERSON] та її сину в проживанні та користуванні спірною квартирою позивачем суду не надано. В правохороні органи з заявами позивач не зверталася. Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Позивач у спірній квартирі [ADDRESS] не зареєстрована, місце її реєстрації та мешкання: [ADDRESS] про що позивач підтвердила в судовому засіданні та зазначила в позові. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 міс. на рік. Згідно ст. 6 вказаного вище закону громадянин України зобов'язаний протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Позивач та її син мають місце проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову про визнання за позивачем та її сином подальшого права на проживання та користування квартирою [ADDRESS], визнання за нею та її сином право власності на квартиру [ADDRESS], зобов'язання КП «Жилкомсервіс» усунути перешкоди, які заважають вільному доступу позивачу та її сину для входу, проживання та користування спірною квартирою у суду відсутні. Представник позивача в судовому засіданні прохав притягнути до адміністративної відповідальності за неповагу до суду співробітників Реєстраційної служби, однак ці вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо вимог представника про направлення подання до прокуратури щодо порушення реєстраційною службою ст. 382 КК України, суд вважає необхідним роз"яснити представнику позивача, що згідно вимог чинного законодавства України, він не позбавлений можливості звернутися з відповідними заявами до правоохоронних органів особисто, тому в цій частині вимоги заявників не підлягають задоволенню. Статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до п.1. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, із змінами, які набрали чинності 23.10.2013 року - судовий збір сплачується із позовних заяв майнового характеру 1 відсоток позову, але не менше 0,2 розмірі заробітної плати - 243,60 грн. та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати - 3654 грн. Ринкова вартістю спірної квартири становить 420 000 грн. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 229,40 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 3424,60 грн.

Outcome: approved