Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , дядко позивачки, про що 02 листопада 2016 року складено відповідний актовий запис № 28. Після його смерті відкрилася спадщина, до якої входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку За життя [PERSON] , було складено заповіт 26.12.2002 року , в якому сказано, що все майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося і взагалі все те, що йому належало б на день смерті і на що за законом матиме право, заповів своїй племінниці - позивачу по справі [PERSON] . Однак то теперішнього часу, зі спливом 6-місячного терміну з моменту відкриття [PERSON] не прийняла спадщину. Для отримання спадщини позивач не змогла у встановлений строк звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки у неї не було відомостей про існування такого заповіту. Так 13 травня 2011 року, приватним нотаріусом С.М. Стойкою було складено та зареєстровано у реєстрі за №1285 Договір довічного утримання, складений між позивачем та покійним [PERSON] . Згідно даного договору, [PERSON] позивачу у власність житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , а позивач в свою чергу зобов`язалася забезпечувати його довічним утриманням. У пункті 7 даного договору вказано, що Відчужувач стверджує, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок не приватизована, державний акт на неї виготовлявся. Земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прямо прилягає до земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, та з принципі є його не від`ємною частиною. Про те, що [PERSON] здійснив державну реєстрацію, даної земельної ділянки позивачу не було відомо. У травні поточного року, позивач виявила бажання приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, так і прилеглу до неї ділянку для сільськогосподарського виробництва. Однак, під час подачі документів, позивачу стало відомо, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватизована покійним дядьком, ще у 2008 році. Після чого, під час пошуку державного акту серед речей спадкодавця, позивачкою було знайдено заповіт який складений у 2002 році. Про наявність даного заповіту позивачу ніколи не було відомо, так як покійним дядьком [PERSON] була домовленість про складення Договору довічного утримання, що і було зроблено. З примірником даного Заповіту, позивач [PERSON] звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ, проте отримала відмову у зв`язку з тим, що позивач пропустила шестимісячний строк. передбачений цивільним законодавством для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилася після смерті спадкодавця [PERSON] . З вказаних підстав просить суд визначити додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] про день, час і місце розгляду справи, будучи належним чином повідомлена в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву, про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача Широківської сільської ради Виноградівського району про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений належним чином своєчасно, в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого позову визнає повністю, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник Виноградівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Заяв чи клопотань не надходило. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків. При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , дядко позивачки, про що 02 листопада 2016 року складено відповідний актовий запис № 28. Після його смерті відкрилася спадщина, до якої входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку За життя [PERSON] , було складено заповіт 26.12.2002 року , в якому сказано, що все майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося і взагалі все те, що йому належало б на день смерті і на що за законом матиме право, заповів своїй племінниці - позивачу по справі [PERSON] . Однак то теперішнього часу, зі спливом 6-місячного терміну з моменту відкриття [PERSON] не прийняла спадщину. Для отримання спадщини позивач не змогла у встановлений строк звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки у неї не було відомостей про існування такого заповіту. Так 13 травня 2011 року, приватним нотаріусом С.М. Стойкою було складено та зареєстровано у реєстрі за №1285 Договір довічного утримання, складений між позивачем та покійним [PERSON] . Згідно даного договору, [PERSON] позивачу у власність житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , а позивач в свою чергу зобов`язалася забезпечувати його довічним утриманням. У пункті 7 даного договору вказано, що Відчужувач стверджує, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок не приватизована, державний акт на неї виготовлявся. Земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прямо прилягає до земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, та з принципі є його не від`ємною частиною. Про те, що [PERSON] здійснив державну реєстрацію, даної земельної ділянки позивачу не було відомо. У травні поточного року, позивач виявила бажання приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, так і прилеглу до неї ділянку для сільськогосподарського виробництва. Однак, під час подачі документів, позивачу стало відомо, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватизована покійним дядьком, ще у 2008 році. Після чого, під час пошуку державного акту серед речей спадкодавця, позивачкою було знайдено заповіт який складений у 2002 році. Про наявність даного заповіту позивачу ніколи не було відомо, так як покійним дядьком [PERSON] була домовленість про складення Договору довічного утримання, що і було зроблено. З примірником даного Заповіту, позивач [PERSON] звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ, проте отримала відмову у зв`язку з тим, що позивач пропустила шестимісячний строк. передбачений цивільним законодавством для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилася після смерті спадкодавця [PERSON] . Вказана обставина, позбавляє позивача [PERSON] можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав і просити суд встановити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадшини, поскільки раніше, а саме до травня 2020 року, ніхто не довів до відому позивача про наявність складеного заповідального розпорядження від 26.12.2002 року. Внаслідок, того, що лише в травні поточного року, позивач довідалася про наявність складеного на її користь заповіту, в наслідок чого вона не звернулася своєчасно у встановлені стоки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за Заповітом, а тому вказана обставина є поважною причиною пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини. Згідно до правової позиції Верховного суду, викладеній в Постанові від 26.06.2019 року по справі за №565/1145/17,- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Так, за загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний суд у своїй Постанові від 26.06.2019 року по справі за №565/1145/17 зауважив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved