Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 04.04.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , втратившим право користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] . Позов пред`явлено на підставі положень ст. ст. 71, 72 ЖК України, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Ухвалою суду від 16.04.2018 року відкрито провадження по справі. 22.06.2018 року законним представником неповнолітнього відповідача - [PERSON] до суду надано відзив на позов. 11.09.2018 року до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника, а також надано висновок з питання визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування. 12.12.2018 року ухвалою суду витребувано докази. 18.01.2019 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено розгляд по суті. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,34 кв.м., житловою - 17,44 кв.м, надавалась на підставі ордера матері позивача [PERSON] , позивачу та його сестрі /на той час [PERSON]/, а в подальшому [PERSON] Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.03.2015 року за позовом [PERSON] та [PERSON] - відповідача по справі [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житлом. Мати позивача та [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] . В спірній квартирі зареєстровані син сестри [PERSON] , [INFO] та позивач [PERSON] Позивач стверджує, що неповнолітній син сестри не мешкає в квартирі разом з матір`ю з 2010 року, після того як батько дитини був виселений із квартири на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2010 року. Позивач доводить, що дитина мала доступ до житла, ніхто не чинив йому перпешкод в користуванні житлом, але син проживав разом з батьками в [ADDRESS]. Дитина відвідує школу в Чорноморці. Представник відповідача - батько [PERSON] надав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав та заявив, що позивач змінив ключі у вхідній двері квартири, в якій дитина проживала на час смерті бабусі, але через три дні після смерті бабусі вони не змогли потрапити до квартири. Батько дитини підтвердив суду, що він був виселений з квартири рішенням суду, він має реєстрацію в Одеській області в напівзруйнованому житловому будинку, який належить дружині товариша. Мати дитини після рішення суду була виписана з квартири та реєстрації не має з 2010 року. Сім`я [PERSON] дійсно проживає в Чорноморці , винаймає житло, син відвідує школу в Чорноморці. Щодо витрат на утримання житла сторона відповідача посилалась на наявність квитанції про сплату комунальних послуг. Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради Андрушкевич М.Г. надала заяву про розгляд справи за відсутності представника, а також надала висновок з питання визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування. Згідно наданого висновку третя особа вважає неможливим визнання вказаної дитини такою, що втратила право користування житлом. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Квартира [ADDRESS], житловою площею - 17,44 кв.м, надавалась на підставі ордера № 290 серія КР від 26.04.1989 року /рішення виконкому Київської райРади народних депуитатів м.Одеси від 21.04.1989 року № 210/, матері позивача [PERSON] , складом сім`ї три особи: позивач [PERSON] , син та [PERSON] , дочка. /а.с.6/ . Станом на 22.01.2018 року на спірній житловій площі зареєстровані: [PERSON] , 1954 р.н. , без реєстрації; [PERSON] , онук, 2006 р.н ., зареєстрований 05.07.2006 року; [PERSON] , син, 1983 р .н ., зареєстрований 23.05.2002 року, що вбачається з довідки №94 від 22.01.2018 року, виданої дільницею №6 КП "ЖКС "Чорноморський" /а.с. 8/. При цьому наявна інформація, що [INFO] [PERSON] померла. 08.07.2010 року Київський районний суд м.Одеси задовольнив позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , та виселив без надання іншого житла [PERSON] , з квартири [ADDRESS] . Рішення набрало чинності 19.07.2010 року /а.с. 11-13/. 03.03.2015 року Київський районний суд м.Одеси задовольнив позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS] /а.с. 14/. 29.11.2017 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга [PERSON] відхилена та рішення Київського районного суду м.Одеси від 03.03.2015 року залишено без змін /а.с.15-16/. 01.04.2017 року [PERSON] , 1954 р.н. , померла у віці 62 років, що слідує зі свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Одеський міським відділом державної реєстрації цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, актовий запис № 3598 від 02.04.2017 року /а.с.7/. [PERSON] народився [INFO] , актовий запис № 688, що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого в вересні 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі. Батьками вказані: [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 23.06.2007 року, актовий запис №485, що вбачається зі свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси /а.с.48/. На теперішній час сторона відповідача: неповнолітній відповідач та його батьки проживають разом за адресою: [ADDRESS]. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи законний представник відповідача батько [PERSON] 05.11.2018 року до суду надав ксерокопію технічного паспорту будинку по [ADDRESS] , що перебуває в користуванні [PERSON], як доказ на підтвердження відсутності будь-яких прав у сім`ї [PERSON] на вказане житло, яке вони винаймають. При цьому договору оренди/найму житла суду надано не було. Також [PERSON] надав відповідь на його ім`я, надіслану 17.09.2018 року, за адресою проживання - [ADDRESS] , отриману ним від Таїровського ВП Київського відділу поліції в м. Одесі. З відповіді слідує, що звернення [PERSON] щодо фіксації факту перешкоджання входу до квартири, де зареєстрований син [PERSON] , надане до поліції 10.09.2018 року, розглянуте. Наданий письмовий доказ було витребувано разом з усіма матеріалами ЖЄО №17438 та висновок поліції № 4395 згідно ухвали суду від 12.12.2018 року. Досліджені матеріали ЖЄО №17438 містять звернення [PERSON] та його пояснення, надані дільничому. Разом зі зверненням до поліції надані позовна заява [PERSON] та відзив на неї, підготовлений [PERSON] Дільничим складенно рапорт щодо виходу за місцем знаходження квартири, де ним встановлено, що є заміна замка, та є перешкода до входження до квартири. Як пояснив [PERSON] , він разом з сином та дільничим були на місці виходу, надані ним ключі до квартири не дозволили відкрити двері до квартири. Оскільки підійшов тільки один ключ до замка вхідних дверей квартири. Дані докази судом не приймаються до уваги, оскільки вони не підтверджують факт довгострокового непроживання дитини в квартирі та поважності причин непроживання. Вказані докази створені штучно задля мотивації наявності перешкод, оскільки, як вказує [PERSON] , вони не могли потрапити до квартири через три дня після смерті бабусі, яка померла [INFO]. Але до поліції [PERSON] звернувся лише 10.09.2018 року, коли добував докази після отримання позову та готував відзив на позов. Суд критично відноситься до досліджених матеріалів, оскільки дільничим до перевірки обставин, викладених в зверненні [PERSON], не було залучено самого позивача [PERSON] , його не повідомляли про вихід на місце, його не опитували щодо питань, які ставить [PERSON] в зверненні до поліції, його взагалі не опитували по даному зверненню, що дає суду підстави вважати, що фактично була спроба за участю дільничого таємно проникнути до житла. Проаналізувавши висновок третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради з питання визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування, суд зазначає наступне. Згідно наданого висновку третя особа вважає неможливим визнання вказаної дитини такою, що втратила право користування житлом. При цьому порушуються питання захисту інтересів дитини, яка не є сиротою, чи такою, що позбавлена батьківського піклування. Законодавством визначено саме обов`язок батьків, як законних представників дитини, піклуватися про дитину та забезпечувати її всім необхідним, а також діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на позивача [PERSON] . Крім того, відповідно до приписів ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків. Під час перебування справи в провадженні суду з 04.04.2018 року мати дитини ніяким чином не проявила турботу про дитину, не надала відзиву, не з`явилась ні до одного судового засідання, що судом розцінюється як самоусунення від участі в справі, що дає підстави вважати таку процесуальну поведінку як визнання позову та відсутність наміру спростовувати доводи позивача. Такий висновок суду базується також і на дослідженому судовому рішенні, яким мати дитини була визнана такою, що втратила право користування спірним житлом. Вказане рішення було нею оскаржено та залишено апеляційною інстанцією без змін. Тобто, рішенням встановлено, що станом на 2015 рік мати дитини не проживала в спірній квартирі без поважних причин. Вказані обставини на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Доводи законного представника [PERSON] щодо позивача [PERSON] , як неналежного позивача, судом відхиляються, як безпідставні, оскільки позивач [PERSON] проживає у вказаній квартирі на підставі ордеру №290 від 26.04.1989 року, утримує квартиру та сплачує комунальні платежі, тобто в повній мірі є наймачем вказаної житлової площі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання дитини в квартирі. Свідки є обізнаними особами щодо проживання в даній квартирі всіх членів сім`ї [PERSON] , потім проживання сім`ї [PERSON] в Чорноморці , також підтвердили факт постійного проживання дитини з мамою. Свідки вказали, що після 2010 року [PERSON] пішла проживати в зйомну квартиру разом з чоловіком, якого судовим рішенням виселили. Син сторін закінчував навчальний рік ще в школі, наближеній до квартири бабусі по [ADDRESS], а потім дитину перевели навчатись в школу Чорноморки. Деякий час мати дитини мешкала з іншим чоловіком, але потім помирилась з [PERSON] та на цей час вони змінили житло, винаймають інше житло також в Чорноморці по тій же вулиці, а дитина весь час ходить до школи в Чорноморці та живе з батьками. При цьому, свідок [PERSON] пояснила, що має фактичні шлюбні стосунки з [PERSON] протягом 6 років, але сім`ю знає понад 17 років, так як колись разом працювала з [PERSON] , допомогала їй шукати житло для зйому, тому всі події їй відомі особисто. Окрім того, свідок повідомила, що покійна [PERSON] їй скаржилась, що сім`я [PERSON] залишила житло разом з боргами за комунальні послуги. Свідок [PERSON] є бабусею [PERSON], та також знає про обставини непроживання дитини разом з матір`ю в спірній квартирі, яким не чинились перешкоди. Вказані пояснення свідків стороною відповідача не оспорювались та не спростовувались в будь-якій частині наданих суду показів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved