Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та земельної (ділянки) та про визнання права власності на дану квартиру та земельну ділянку та про визнання права власності на дану квартиру та земельну ділянку, стягнення судових витрат та витрат за надання юридичної допомоги. Мотивує заявлені вимоги тим, що 16 січня 1992 року, він через бувшу дружину [PERSON], із якою розлучився 24.04.1999р. як довірену особу придбав у Держави однокімнатну квартиру [ADDRESS], що становить 30/100 часток двохповерхового житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 39,50 м2, житловою площею - 25,80м2. Зазначає, що після розлучення його дружина, у зв'язку із погіршенням його стану здоров'я, перестала про нього турбуватись і подала в суд до нього позов про визнання права власності на спірне вищенаведене будинковолодіння та поділ спільного майна, який було вирішено шляхом затвердження мирової угоди, затвердженої ухвалою цього суду від 31.05. 2000р., що набула законної сили 10 червня 2000 року, відповідно до якої, за ним було визнано право власності і виділено в натурі 38/100 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, посилається на те, що 26 грудня 2000 року він попередньо оформив своє право постійного користування, а згодом і приватизував частину присадибної земельної ділянки площею 0.05 га.. Після чого, в зв'язку з похилим віком, важким станом здоров'я, вказує, що йому стало важко самостійно вести господарство та утримувати себе та він став шукати способи вирішення цієї проблеми звертаючись за консультаціями до юристів і вирішив, що маючи у приватній власності вищезгадані два об'єкта нерухомості, він зможе отримати достойний дові чний догляд і матеріальне утримання, віддавши їх у власність таких осіб, що спроможні це зроби ти, не нашкодивши йому. І, саме з метою його довічного утримання і догляду за ним, 18 вересня 2007 року він уклав з [PERSON] відповідний договір довічного утримання (догляду), передавши їй за це у власність належні йому - земельну ділянку площею - 0,05га. та спірну квартиру. Згодом, через непорозуміння з [PERSON], договір довічного утримання (догляду) було розірвано і він знову ж став власником вищезгаданої квартири та земель ної ділянки. Вказує, що надалі він знову ж почав шукати вже іншу людину, яка могла б допомагати йому вирішити його життєві проблеми і в цей час зустрівся з відповідачем [PERSON], який послідовно спочатку 1 жовтня 2009 року, потім 5 жовтня 2009 року, скориставшись на його думку життєвими обставинами, станом його здоров'я, пообіцявши, що буде його утримувати і доглядати, а також оформить від його імені усі необхідні документи, угоди, внаслідок чого всупереч його волі і за відсутності його підпису в незаконний спосіб оформив зі ним неправомірні на його думку два договори, а саме договір купівлі-продажу квартири і земельної ділянки, які були оформлені та укладені із суттєвими порушеннями чинного законодавства, про що фактично він дізнався в подальшому від [PERSON]. Зазначає, що 20 жовтня 2009 року відповідач, недобросовісно скористав шись його безпорадним станом, попередньо оформивши від його іме ні на себе довіреність ВМО № 103420 від 20.10.2009р. продовжив діяти неправомірно, а саме, у незрозумілий для нього незаконний спосіб оформив його в інтернат для перестарілих, чим позбавив його конституційного права власності на житло, у зв»язку із чим він звернувся по допомогу до подружжя [PERSON], в яких він тимчасово, внаслідок того, що відповідач розпочав в квартирі спірній ремонт, проживав. Аналогічна ситуація і зі згаданою вище земельною ділянкою. А, тому, вважає, що з вини відповідача [PERSON], він змушений звернутись за судовим захистом своїх житлових, цивільних та земельних прав, шляхом: визнання мого права на неправомірно від чужені у мене відповідачем загаданих двох об'єктів нерухомості та визнання цих вищезазна чених двох правочинів недійсними та повернення сторін по цих двох договорах в попереднє ста новище. Вказує, посилаючись на ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумов лені, однак саме всі ці принципи при оформлені оспорюваних ним відповідно договорів купівлі - продажу відповідачем було порушено, а тому, вважає, що ці два правочини (договір купівлі-продажу належної йому частини будинковолодіння, оформлений як квартира, та договір купівлі-продажу земельної ділянки) слід визнати недійсними. Недійсними, з іншої правової підстави, вже як оспорювані правочини, їх слід визнати тому, що обидва ці правочини у вигляді обох згаданих договорів купівлі-продажу з боку відпові дача, вважає такими, що є недійсними і з інших, встановлених Законом підстав, в зв'язку з чим йому було завдано значних збитків, моральної шкоди, що підлягають відшкодуванню винною стороною - відповідачем, так як з його боку не було наміру припинення права власності на обидва належних йому об'єкти нерухомості шляхом їх продажу як відповідачу, так і будь-яким іншим особам, оскільки ні іншого власного житла, ні землі в нього немає; в даному випадку, з врахуванням вимог ст. 203 ЦК України, відповідач має повернути йому його част ку будинку/квартиру (частину огорожі та каналізаційних комунікацій) та земельну ділянку, а також привести їх в попередній, до оформлення цих правочинів, стан, оскільки, на його думку, відповідач оформляв і укладав спірні договори з наміром отримати нерухомість в особисту приватну власність без будь - яких обов'язків перед ним, в той час як він на той момент вважав, що має місце договір довічного утримання /догляду/, а дії відповідача є добросовісними і направленими на реальне виконання саме дій на його утримання. Однак, зміст і реальні дії відповідача дають підставу для висновку, що обидва оспорювані правочини (договори) є нікчемними, оскільки має місце порушення публічного порядку, направленого на позбавлення його права власності, тобто шляхом обману. Вважає, що наміри та дії відповідача підтверджують відсутність його реальних намі рів, з одного боку, укласти договір довічного його утримання (догляду), і про це свідчить зовсім інший за своєю правовою природою правочин - купівлі - продажу квартири та земельної ділянки у встановленому законом порядку. Оскільки в останньому випадку ним навіть не було зроблено, як це тільки тепер з'ясувалось, дійсної вартості, за ці два об'єкти його нерухомості, а тільки отримати в особисту власність це його майно, то такі дії відповідача є протиправними. Просить визнати недійсними два двосторонніх, між мною та відповідачем [PERSON], правочини у формі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що становить 38/100 часток двох-поверхового житлового будинку від 1 жовтня 2009 року та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 5 жовтня 2009 року за адресою: [ADDRESS] та визнати недійсними два двосторонніх, між ним і відповідачем [PERSON], правочини у формі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що становить 38/100 часток двох-поверхового житлового будинку від 1 жовтня 2009 року та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 5 жовтня 2009 року за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши його повернути належне йому майно, в тому вигляді, як це було до оформлення цих договорів, тобто згідно первинних документів ЧКОБТІ; визнати за ним право власності на 38/100 будинковолодіння (квартири), що складає ться з нежилих приміщень розміром - 7,30м2, 7,10м2, 13,70м2 на першому поверсі та одне примі щення розміром - 9.90м2 на другому поверсі, всього нежила площа - 38,00м2, а також з однієї жилої кімнати розміром - 25.80м2 на другому поверсі, загальною площею - 63.80м2, а також частки огорожі в будинковолодінні та ? частки каналізаційних і комунікацій в ньому. Відповідно до ухвали суду від 23.10. 2011 року до участі в справі притягнуто третю особу, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідачів - [PERSON] [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть помер позивач [PERSON] Згідно ухвали суду від 22.12. 2011 р. справу за вищенаведеним позовом було зупинено до встановлення правонаступників після смерті позивача. В жовтні 2012 року правонаступниками позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] в порядку вимог ст.. 31 ЦПК України збільшено заявлені позовні вимоги (т. 2 а.с. 216), які в подальшому були доповненні 25.03. 2013 року [PERSON] ( т. 3 а.с. 178), з посилання на ст..ст. 1218, 1220, 1268, 1276 ЦК України вимогою про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за первісним позивачем в тому числі згідно ст.. 1276 ЦК України право власності на 38/100 будинковолодіння (квартири), що складається з нежилих приміщень, розміром 7,30 кв.м., 7, 10 кв.м., на першому поверсі та одного приміщення розміром 9.9 кв.м. на другому поверсі, всього нежила площа - 38 кв.м., а також з однієї жилої кімнати розміром 25,80 кв.м. на другому поверсі, всього загальна площа 63,8 кв.м, а також ? частини огорожі в будинковолодінні та ? частки каналізаційних комунікацій в ньому. Згідно свідоцтва про смерть (серії [NUMBER]) [INFO] померла правонаступник позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 167, 168); правонаступником по справі позивача залишився [PERSON] В судовому засіданні (за життя) позивач [PERSON] підтримав заявлений позов, в подальшому у засіданні правонаступник позивача [PERSON] - [PERSON] і в його інтересах, за довіреністю представник [PERSON] позивні вимоги із доповненнями від 25.03. 2013 року підтримали в повному обсязі, які просять задовольнити і відповідно в наданих суду поясненнях [PERSON] посилався на обставини аналогічно викладеним в позові. Відповідач [PERSON] і в його інтересах, за договором про надання правової допомоги, представник [PERSON] позовні вимоги з їх доповненнями від 25.03. 2013 року в повному обсязі заперечували. В наданих суду поясненнях відповідач [PERSON] посилався на обставини аналогічно викладеним в запереченнях проти позову (т. 2 а.с. 77 - 80); просить в задоволені позову відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно спору на стороні відповідача - [PERSON] не визнала вищенаведеного позову та просила в задоволенні позовних вимог [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], із доповненнями цих вимог останнім в заяві від 25.03. 2013 року - відмовити в повному обсязі. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об»єктивно дослідивши і оцінивши в сукупності надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши відповідно пояснення сторін - правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON], доповнення в його інтересах до пояснень представником [PERSON], пояснення відповідача [PERSON] і доводи в доповнення пояснень його представника [PERSON], пояснення третьої особи [PERSON], заслухавши відповідно додаткові доводи по заявлених вимогах (збільшених [PERSON] в порядку ст.ст. 27, 31 ЦПК України), а також пояснення свідків, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Судом належними і допустимими доказами по справі встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 01.10.2009 року [PERSON], як продавець (за життя) уклав цей договір із [PERSON], як покупцем про відчуження належного йому на праві власності майна - квартири [ADDRESS], що складається з однієї житлової кімнати , загальною площею 64,30 кв.м., житловою площею 25,30 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], вартістю по домовленості сторін 115418,00 грн., одержаних [PERSON] від [PERSON] повністю до підписання договору. Вказаний договір нотаріально посвідчений і відповідно є зареєстрованим в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] 14.10. 2009р. ( а.с. 17, 121 т.1). Аналогічне вбачається і з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 18). Крім цього, відповідно до договору купівлі - продажу від 05.10.2009 року [PERSON], як продавець (за життя) уклав цей договір із [PERSON], як покупцем про відчуження належного йому на праві власності земельної ділянки площею 0.0500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в [ADDRESS] (кадастровий номер 7310136300:17:001:1025; продаж земельної ділянки вчинено за 41860 грн., сума за яку отримана продавцем від покупця особисто до підписання договору (а.с. 19, 122 т.1). Отже на підставі означеного договору купівлі - продажу від 05. 10. 2009р. [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ( т. 1 а.с. 20) з планом меж земельної ділянки (т. 1 а.с. 21). Судом також установлено, що до укладення вказаного договору купівлі - продажу від 05. 10. 2009р., земельна ділянка площею 0.0500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в [ADDRESS] належала на праві постійного користування [PERSON], про що свідчить Державний акт ( т. 1 а.с. 22 - 24), яку [PERSON] (за життя) попередньо відчуджував за договором довічного утримання від 18.09. 2007 року [PERSON] ( т.1. а.с. 25), відповідно якою було оформлено Державний акт на право власності на земельну ділянку ( а.с. 26 т.1), а також на підставі укладеного договору довічного утримання від 18.09. 2007 р. оформила право власності на нерухоме майно розташоване [ADDRESS], що вбачається з відповідно дослідженого витягу ( т. 1 а.с. 27) і була разом із сім»єю зареєстрована за вказаною вище адресою, про що свідчить довідка про склад сім»ї (т. 1 а.с. 28). За життя, у вересні місяці 23 числа 1998 року [PERSON] розлучився з [PERSON], що видно з дослідженого свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 29 т.1). Спірна квартира [PERSON] за життя належала на підставі договору купівлі - продажу від 16.01. 1992 р. (т.1 а.с. 30, 31), як спільна сумісна власність. При розподілі майна подружжя, між [PERSON] та [PERSON] було укладено мирову угоду 31.05. 2000 року затверджену судом на підставі ухвали від 31.05. 2000 року згідно якої за [PERSON] було визнано право власності 38/100 частин квартири [ADDRESS], що складається з приміщень розміром - 7,30м2, 7,10м2, 13,70м2 на першому поверсі та одне примі щення розміром - 9.90м2 на другому поверсі, всього площею - 38,00м2, а також з однієї жилої кімнати розміром - 25.80м2 на другому поверсі, загальною площею - 63.80м2, а також частки огорожі в будинковолодінні та ? частки каналізаційних і комунікацій в ньому (т. 1 а.с. 33, 34). Право власності за [PERSON] в указаному розмірі часток стверджується і даними дослідженими з Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації ( т.1. а.с. 37, 38) З відомостей витребуваних на запит суду Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації повідомлено (т. 1 а.с. 117), що на підставі рішення Шевченківського районного суду від 20.02. 2009 року договір довічного утримання від 18.09. 2007 року укладений між [PERSON] і [PERSON] відносно спірної квартири [ADDRESS], право власності на яку мав позивач на підставі рішення міськвиконкому № 580/13 від 24.07. 2007р. було розірвано. На даний час право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за квартирою 1 за [PERSON] (38/100) на підставі договору купівлі - продажу від 01.10. 2009р. Співвласником спірної квартири (62/100) її частин є [PERSON], третя особа, на підставі рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18.05. 2011 року та інших судів різної інстанції (а.с. 160, 161 т.1; т. 2 а.с. 122 - 130; т. 3. а.с. 12 - 26; т. 3 а.с. 90 - 93). Вищенаведені докази повністю підтверджуються відповідно поясненнями сторін по справі, а також і іншими доказами в їх сукупності, а саме є співмірними з доказами витребуваними в приватного нотаріуса [PERSON] на підставі яких було вчинено договір купівлі - продажу квартири, посвідченого 01.10. 2009р. та договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений 05.20. 2009р. ( т. 3 а.с. 32 - 58), а також з Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації ( т.3 а.с. 96), де за даними інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно ( т.3 а.с. 97 - 99) власником нерухомого майна - квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON]; він же на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку є власником і земельної ділянки по [ADDRESS], площею 0.0500га. (т.3 а.с. 140, 141). Так, доводи відносно того, що [PERSON] шляхом обману заволодів спірною квартирою [PERSON] спростовуються, крім наведених доказів і довіреністю від 20.10. 2009р. наданою [PERSON] на ім.»я [PERSON], яку в подальшому за даними нотаріуса [PERSON] [PERSON] було скасовано (а.с. 119, 120 т.1). Крім цього, доводи [PERSON] (за життя висловлені в судовому засіданні), правонаступника [PERSON] і в його інтересах представника відносно того, що спірні договори купівлі - продажу, відповідно від 01.10. 2009р. та від 05.10. 2009р., а також довіреність від 20.10. 2009р. надана [PERSON] [PERSON] (за життя) не підписувалася спростовуються висновком № 2907 від 06.09.2011р. (а.с. 131 - 134 т.1), згідно яких підписи від імені [PERSON], підписи від імені [PERSON] розташовані в графі Продавець [PERSON] в договорі купівлі - продажу квартири від 01.10. 2009р. в графі Продавець в договорі купівлі - продажу земельної ділянки від 05.10. 2009р. в графі Підпис, в довіреності наданої 20.10.2009р. від імені [PERSON] на ім.»я [PERSON] та в заяві на аналювання цієї довіреності, виконані самим [PERSON]..,, почерк яким виконано рукописні записи розташовані в графах Підписав довіреності від наданої 20.10.2009р. від імені [PERSON] на ім»я [PERSON], та в заяві на аналювання цієї довіреності, виконані самим [PERSON]. Крім наведеного, судом установлено, що за життя [PERSON] 24.02. 2011 року (в період розгляду справи) надав заповіт в рівних частках [PERSON] та [PERSON], тобто кожному по ? частці, нотаріально посвідчений нотаріусом [PERSON] ( т.2 а.с. 5, 10), про що містяться відомості у витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 6, 11, 13 т. 2) та відомостях другої Чернівецької державної нотаріальної контори м. Чернівці ( а.с. 19 т.2). Аналогічне вбачається і з матеріалів витребуваної судом спадкової справи [ADDRESS]/2012 до майна померлого 07.12. 2011 року [PERSON] (т.2. а.с. 27 - 58). За матеріалами дослідженої спадкової справи, згідно акту за підписом голови правління ОСББ Витязь Крайнічука О.Д., від 04.01. 2012р. [PERSON] без реєстрації проживав з листопада 2010 року по 07.12. 2011р. за адресою [ADDRESS] ( т.2. а.с. 33). Заповіт, як було установлено судом, що [PERSON] (за життя), а саме 02.04. 2010 року надавав заповіт щодо належного йому майна відповідачу [PERSON] (т.2 а.с. 36). Судом також по справі установлено і даного не заперечувалося відповідно сторонами, що після оформлення спірних договорів купівлі - продажу, [PERSON] (за життя) розпочав оформлення відповідних документів на поселення до Чернівецького геріатричного пансіонату. Дане стверджується і дослідженими судом витребуваними матеріалами Чернівецького геріатричного пансіонату. Крім вищенаведених доказів, доводи правонаступника позивача в частині того, що за життя, станом на 2009 рік [PERSON] погано розумів значення своїх дій і в повній мірі через свій стан здоров»я не міг керувати своїми діями спростовуються і іншими доказами із яких чітко видно, що саме [PERSON] підписував договори, оформляв вклади (депозити) в банках, тощо ( т.2. а.с. 81 - 144 т.2). Матеріалами справи встановлено, що за життя [PERSON] був інвалідом 2 групи загального захворювання ( т. 2 а.с. 118, 145). Доводи [PERSON] в частині того, що [PERSON] за життя незважаючи на свій пересталірий вік був активним і розумів значення своїх дій, міг ними керувати знайшли своє підтвердження в доказах досліджених судом зокрема як вбачається з договору на проведення належної оцінки майна від 29.09. 2009р. замовником останнього був сам [PERSON], який і отримував результати самостійно ( т. 2 а.с. 119 - 121). Аналогічними були і самостійні дії [PERSON] щодо влаштування до Чернівецького геріатричного пансіонату, зокрема, останнім власноручно було написано заяву, її підписано(т. 2 а.с. 132, 133), надано відповідні документи ( т.2 а.с. 135 - 137, 148, 152 - 157). З даних медичного закладу на перестарілого пенсіонера, який оформляється в Чернівецький геріатричний пансіонат ( т.2. а.с. 146) видно, що [PERSON] (за життя) потребував постійного стороннього догляду, тому його рішення щодо влаштування в даний пансіонат було виваженим; перебування в будинку інвалідів йому не було протипоказано, про дане свідчать заключення ЛКК № 98 ( т.2 а.с. 147, 180 - 182). Стан здоров»я [PERSON] (за життя) спостерігається і з матеріалів дослідженої історії хвороби ( т.2 а.с. 184 - 215); останній був зарахований до Чернівецького геріатричного пансіонату на підставі наказу від 02.04. 2010 року № 45 - П ( т.2 а.с. 162) на підставі путівки № 6 виданої [PERSON] Головним управлінням паці та захисту населення обласної державної адміністрації ( т.2. а.с. 172). Аналогічне підтверджено і в листі Департаменту соціального захисту населення Чернівецької ОДА ( т. 3 а.с. 59 - 63). При зарахуванні до Чернівецького геріатричного пансіонату було проведено обстеження житлових - побутових умов [PERSON] ( т.2. а.с. 164, 176 - 179). Крім наведеного, судом установлено і дане вбачається з матеріалів дослідженої справи витребуваної судом з Чернівецького геріатричного пансіонату, що через біга з цього пансіонату наказом від 1.12. 2010 р. [PERSON] був знятий з продовольчого утримання (т.2 а.с. 149); керівництво Чернівецького геріатричного пансіонату неодноразово зверталося до правоохоронних органів і до прокуратури Садгірського району з приводу втечі [PERSON] з пансіонату. Про дане свідчать листи, відповіді ( т. 2 а.с. 151, 174, 175). Вищенаведені докази повністю узгоджуються і з поясненням свідка [PERSON], директора Чернівецького геріатричного пансіонату, який будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що при особистому спілкуванні з [PERSON], останній був адекватним, повністю розумів про що йдеться в розмові, розумів значення його влаштування в пансіонат, що відповідало його волі; пояснив, що влаштовуватися до пансіонату [PERSON] приходив самостійно, без [PERSON]; про те, щоби останній якимось чином сприяв чи приймав якусь участь у влаштуванні [PERSON] до пансіонату йому відомо не було. Аналогічне вбачається і з показів свідків [PERSON] та [PERSON], які відповідно в наданих суду поясненнях стверджувати про адекватність дій за життя [PERSON], ясне мислення, розуміння значення вчинюваних ним дій. А, отже, доводи наведеними доказами спростовуються доводи правонаступника [PERSON] і в його інтересах представника відносно втягнення відповідачем, за життя [PERSON] без його волевиявлення в здійснення цивільних правовідносин - укладення спірних договорів, а також влаштування [PERSON] позивача до Чернівецького геріатричного пансіонату, у такий спосіб заволодівши його майном. При цьому, з дослідженої відповіді щодо витребування доказів суду Чернівецької обласної психіатричною лікарнею повідомлено, що [PERSON] (за життя) на стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ не перебував ( т. 3 а.с. 175). Аналогічне вбачається з дослідженої судом медичної картки ( т.3 а.с. 191 - 234). Крім цього, відповідно до висновку експерта № 098 від 27.01. 2014 року по проведеній комплексної комісійної судової - медичної та судової - психіатричної експертизи, експерти прийшли до висновку, що за життя [PERSON] страждав на наступні захворювання - Емоційно нестабільний розлад, стан стійкої компенсації. Емоційно лабільний розлад особистості з легким когнітивним розладом. ІХС (Ішемічна хвороба серця). Дифузний кардіосклероз (2010 р.). Симптоматична (склеротична) гіпертензія. СНІІА. Невизначений варіант ФКІІІ (2010 р.). Церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією (2010 р.). Дисциркуляторна енцефалопатія II. Наслідки перенесених ішемічних інсультів в басейні правої СМА (середньо-мозкової артерії) з лівобічним геміпарезом, атаксією (2010 р.). ХПМК (хронічне порушення мозкового кровообігу) II. Незріла катаракта очей. Ангіосклероз сітківки (2010 р). [PERSON] за життя (в тому числі і на момент укладання угод, зокрема станом відповідно на 01.10.2009р. та 05.10.2009р.) виявляв ознаки психічного розладу у формі емоційно-нестійкого (нестабільного) розладу особистості. За своїм психічним станом він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. На момент укладання угод, зокрема станом відповідно на 01.10.2009р. та 05.10.2009р. [PERSON] ознак хронічного психічного захворювання та ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а виявляв ознаки емоційно-нестійкого (нестабільного) розладу особистості, стан стійкої компенсації. За своїм психічним станом він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом [PERSON] постійного стороннього догляду не потребував ( т. 4 а.с. 1 - 11). Наведене вище, тобто результати висновків експертів в судовому засіданні було підтримано і допитаним експертом [PERSON], який входив до складу судової - медичної експертної комісії, експертний стаж якого становить більше 20 років, відповідно який пояснив, що за дослідженими медичними документами станом на жовтень 2009 року [PERSON] за життя ( і на момент укладення спірних договорів) був адекватним, розумів значення своїх дій і міг ними цілком керувати. Отже, означеним доказом - висновком комплексної комісійної судової - медичної та судової - психіатричної експертизи, підтриманим експертом [PERSON] на думку суду в сукупності з іншими наведеними вище доказами по справі спростовуються повністю доводи представника правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] в тому, що за життя [PERSON] не розумів змісту укладених спірних договорів. Також дослідженими доказами по справі в їх сукупності спростовуються доводи представника правонаступника позивача [PERSON] щодо відсутності волевиявлення за життя [PERSON] на укладення договору як договору купівлі - продажу спірної квартири, так і договору купівлі - продажу земельної ділянки з [PERSON] і це насамперед стверджується обставинами відповідно договорів, а також і їх підставами; так відповідно до договору купівлі - продажу квартири вчинено за ціну, визначеної оцінки вартості житла, замовником якої був за життя сам [PERSON] та порядку сплати вартості квартири, а саме згідно договору це відбулося до підписання спірного договору, тобто домовленістю між сторонами угоди за істотними умовами договору. Доводи представника правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] в частині того. що при укладенні відповідно як договору купівлі - продажу від 01.10. 2009 року та від 05.10. 2009 року [PERSON] був введений в оману з боку [PERSON] щодо істотних умов, а також в силу свого стану здоров»я не розумів значення спірних договорів тим самим, на мав змоги належним чином бути обізнаним щодо предмету укладених угод і фактично вважав, що ним укладається договір довічного утримання, суд вважає безпідставними, оскільки в судовому засіданні дослідженими доказами по справі в їх сукупності встановлено, що [PERSON] за життя у 2009 році мав намір відчужити спірну належну йому на праві власності (38/100 частин) квартири, оскільки заздалегідь отримував в бюро технічної інвентаризації довідку, відповідної форми, що видається для відчуження квартири, здійснював замовлення на проведення оцінки спірної квартири, а також і поясненнями як самого позивача [PERSON] в судовому засіданні до його смерті, так і поясненнями третьої особи [PERSON], яка в наданих суду поясненнях чітко вказувала про наміри її колишнього чоловіка [PERSON] відчужити свою частку спірного будинковолодіння і земельної ділянки і доживати свою старість в будинку перестарілих, мотивуючи це тим, що в останньому за ним буде догляд і лікування; про наміри [PERSON] продажу належну йому частку спірної квартири свідчить і той факт, який не заперечувався сторонами, що позивач консультувався з приводу відчуження квартири, шукав покупців і такими були - спочатку подружжя [PERSON], згодом після конфліктів з останніми - [PERSON] Таким чином, вищенаведене свідчить, що за життя [PERSON] при укладенні з [PERSON] відповідно 01.10. 2009р. та 05.10. 2009 р. відсутніми були дії останнього щодо заволодіння майном позивача. На думку суду, правонаступником позивача [PERSON] не доведено, що між [PERSON] за життя і [PERSON], що є сторонами договорів купівлі - продажу спірної квартири і земельної ділянки, укладені відповідно 01.10. 2009р та 05.10. 2009р. були визначені і встановлені інші правовідносини, ніж ті, що направлені на відчуження як спірної квартири, так і земельної ділянки, при цьому наявністю допустимих і досліджених доказів, по справі, відповідно вбачається, що воля [PERSON] була спрямована саме на продаж спірної квартири [PERSON]; усі грошові кошти за відчуження спірної квартири [ADDRESS]. Судом не встановлено, при цьому, що обидві сторони договору [PERSON] (зажиття) і [PERSON] діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, приховуючи іншу волю угоди, натомість судом встановлено, що договір купівлі - продажу від 01.10.2009 року; договір купівлі - продажу земельної ділянки від 05.10. 2009р. відповідав волі його учасників і оформлений з дотриманням вимог закону, тобто відповідає загальним вимогам оформленням правочину і не суперечить закону. В силу вимог ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до цивільного законодавства України однією з умов виникнення прав і обов»язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 203 - 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до частини 1 стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах що не заборонені законом, зокрема з правочинів та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу зібраних доказів по справі в їх сукупності, судом встановлено, що [PERSON] правомірно набув право власності на об»єкт нерухомості - спірну квартиру [ADDRESS] і право власності виникло внаслідок обставин, із якими закон пов»язує настання цивільних - правових наслідків; до того ж судом відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу від 01.10. 2009 року спірної вищенаведеної квартири. Способом захисту права власності позивач обрав - звернення з проханням про визнання правочинів недійсними і, як наслідок, визнання недійсними відповідно договорів купівлі-продажу майна від 1 жовтня 2009 р. та земельної ділянки від 05.10. 2009р., зобов'язавши відповідача повернути належне йому майно, в тому вигляді, як це було до оформлення цих договорів, тобто згідно первинних документів ЧКОБТІ. Доводи правонаступника позивача [PERSON] і в його інтересах представник відносно того, що за життя [PERSON] при укладенні договорів не розумів значення своїх дій, спростовуються як вище дослідженими доказами по справі в їх сукупності, так і вимогами закону, оскільки, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Згідно висновку експерта № 098 від 27.01. 2014 року по проведеній комплексній комісійній посмертній судової - медичної та судової - психіатричної експертизи, на момент укладання угод, зокрема станом відповідно на 01.10.2009р. та 05.10.2009р. [PERSON] ознак хронічного психічного захворювання та ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а виявляв ознаки емоційно-нестійкого (нестабільного) розладу особистості, стан стійкої компенсації. За своїм психічним станом він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом [PERSON] постійного стороннього догляду не потребував ( т. 4 а.с. 1 - 11). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] (за життя) просив позов задовольнити з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 216, 230ЦК України, правонаступником [PERSON] доповненні позовні вимоги вимогою - визнання за ним право власності на 38/100 будинковолодіння (квартири), що складає ться з нежилих приміщень розміром - 7,30м2, 7,10м2, 13,70м2 на першому поверсі та одне примі щення розміром - 9.90м2 на другому поверсі, всього нежила площа - 38,00м2, а також з однієї жилої кімнати розміром - 25.80м2 на другому поверсі, загальною площею - 63.80м2, а також частки огорожі в будинковолодінні та ? частки каналізаційних і комунікацій в ньому, виходячи з підстав вимог ст. 1276 ЦК України, якою передбачено, що у разі, якщо спадкоємиць за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов»язкової частки у спадщині переходять до його спадкоємців (спадкова трансмія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах… Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом звертається увага на те, що вказані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки передбачають різні правові наслідки. Отже, такі норми матеріального права є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть. Згідно ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обгрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. При цьому, судом звертається увага, що заявлена вимога правонаступником позивача [PERSON] про визнання за ним право власності (в порядку ст. 1276 ЦК України) на 38/100 будинковолодіння (квартири), що складає ться з нежилих приміщень розміром - 7,30м2, 7,10м2, 13,70м2 на першому поверсі та одне примі щення розміром - 9.90м2 на другому поверсі, всього нежила площа - 38,00м2, а також з однієї жилої кімнати розміром - 25.80м2 на другому поверсі, загальною площею - 63.80м2, а також частки огорожі в будинковолодінні та ? частки каналізаційних і комунікацій в ньому, були заявлені після з»ясування обставин по справі і перевірки їх доказами, чим порушено було вимоги ст. 31 ЦПК України. Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, надані відповідно сторонами в їх сукупності, виходячи з системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходить крім наведеного і з того, що судом в ході розгляду справи, сукупністю досліджених доказів по справі встановлено, що при укладенні спірних договорів (право чинів), як договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], що становить 38/100 часток двох-поверхового житлового будинку від 1 жовтня 2009 року та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 5 жовтня 2009 року за адресою: [ADDRESS] зовнішнє волевиявлення [PERSON] (за життя) відповідало його внутрішній волі і була спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. І, дане є співмірним із Правовими позиціями Верховного Суду України щодо практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, згідно яких передбачено, що не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Згідно пункту 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Отже, виходячи з означеного судом також не встановлено дослідженими доказами по справі фактів зловмисного умислу з боку [PERSON] відносно [PERSON] з приводу укладення спірних (оскаржуємих) договорів (право чинів), а позивачем [PERSON] (за життя) в судовому засіданні, так і правонаступником останнього [PERSON] не доведено наявності умислу з боку відповідача. Відчужуючи своє майно, власник, а це [PERSON] (за життя) за власною волею і на підставі домовленості з [PERSON] передав останньому своє право на спірну частину житла - 38/100 будинковолодіння (квартири), що розташована в [ADDRESS] та земельної ділянки; таким чином спірне майно вийшло із володіння власника з його волі. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10. 2009 року квартири [ADDRESS], що становить 38/100 часток житлового будинку по [ADDRESS]; про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 05.10. 2009 року за адресою [ADDRESS], зобов»язанні повернути це майно; про визнання права власності на 38/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], визнанні права власності за правонаступником, в порядку спадкування, в тому числі на підставі ст.. 1276 ЦК України на 38/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], загальною площею 63,8 кв.м., ? частки огорожі та ? частки каналізаційних комунікацій. Враховуючи те, що у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], [PERSON] відмовлено, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, останнім слід відмовити і щодо стягнення з відповідача на їх користь судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed