Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

В поданому позові позивачка зазначила, що вона являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Попереднім власником квартири був [PERSON] , який під час укладання угоди про купівлі-продажу квартири, зобов`язвся, що він обов`язково знімється з реєстрації у цієї квартири. Але відразу ж після укладання договору купів-продажу квартири [PERSON] виїхав у Російську Федерацію та у продовж тривалого часу так ніяких дій по зняттю з реєстрації він не здійснив. Позивач сама проживає у цієї квартири, та сама її утримує. Але крім ней у даний квартири також залишається зареєстрованим колишній власник- [PERSON] , [INFO] . При цьому [PERSON] якої бо то участі в утриманні квартири не приймає. В квартирі немає жодної речі відповідача. На теперішній час позивач має намір звернутися за державною допомогою на покриття комунальних витрат, але [PERSON] залишаючись зареєстрованим у квартирі позивача [PERSON] у цьому їй перешкоджає. Тобто створює їй перешкоди у праві користування власністю. За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом. За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням , у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час, більше 3-х років не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов`язків по оплаті комунальних послуг не несє. До початку розгляду справи позивач надав заяву та просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засіданні не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не являється членом сім"ї позивача. Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням. Згідно ст.81ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідност.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно статті 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст.71 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. На підставі ст.72 Житловго Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. До цього ж , суд, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України , вважає необхідним застосовати при розгляді даної справи положення п.34 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Враховуючи зазначені вище правові положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю , а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками. Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А так, враховуючи що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та членами сім"ї колишнього власника житла - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють правовідносини між власником житла та попереднім власником , які викладені вище. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. Із наданих письмових доказів судом встановлено. Позивач дійсно є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договіру купівлі-продажу квартири (а.с.4), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). Відповідно до запису у будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, у квартири зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , [INFO] .(а.с.8-10) Також судом встановлено, що відповідач не мешкає за місцем своєї реєстрації з березня 2015 року тобто майже три роки, спільного майна він з позивачем не має і спільного господарства не ведє, що підтверджується відповідними доказами Актом, який був складений депутатом Попаснянської міської ради у присутності сусідів позивача - гр.. [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Так судом встановлено, що [PERSON] , не є членом сім`ї позивача, а був поперднім власником житла, яке продав позивачці. Враховуючи вищевикладене, законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника та членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє його право на користування цим житлом. Так як відповідачі за місцем реєстрації не проживають, право власності на квартиру у колишнього власника припинено,тому припинення права власності на квартиру колишнього власника припиняє і його право на користування цим житлом, а також припиняє і право на користування цим житлом членів сім`ї колишнього власника. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. А також у справі №452/1251/17 від 22.03.2018 року. Враховуючи встановлене у суді суд приходить до висновку про те, що [PERSON] [INFO] , втратив право користування належною позивачці квартирою. При цьому судом враховується, що ухилення відповідача від добровільного зняття з реєстраційного обліку дійсно негативно впливає на матеріальний стан позивачки, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що підстав, передбачених ст..78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у данному судовому розгляді - судом не встановлено, так як позивачем доведено, що відповідачі тривалий час не виконують свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутні у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин. При цьому також суд враховує той факт, що відповідач визнав даний позов, в добровільному порядку та надав суду відповідну заяву. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON] , не мешкає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинен бути визнаним такими, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин, в зв"язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved