Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 30.08.2007 року між ним та відповідачем 30.08.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №11206319000 про отримання кредитних коштів в сумі 50000 доларів США строком повернення до 30.08.2018 року. З метою забезпечення зобов'язання відповідачем 30.08.2007 року з майновим поручителем позивача Малим підприємством «Полісянка» було укладено іпотечний договір та з поручителем позивача [PERSON] договір поруки №№11206319000/п. Відповідно до договору іпотеки в іпотеку було передано нежитлову будівлю кафе «[INFO]» ([ADDRESS]), вартість якої становить 1009470,00 грн.. Вказані договори вважає недійсними, оскільки при їх укладені відповідачем були порушені вимоги законодавства та законні права позивача. За змістом і текстом договірне відповідав законодавству, інтересам і волі позивача, порушує його права і законні інтереси. Порушення законодавства полягало в тому, що в договорі не було зазначено, що валютні ризики покладались лише на позивача; відповідач не попередив його про можливість настання таких, а позивач не міг передбачити змін курсу валюти; відповідач не надав позивачеві застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти договору, чим не надав інформацію відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору валюти кредиту; не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну, явно не задовольнятимуть інтереси позивача; спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання умов договору, що є суттєвою умовою договору, чим навмисно ввів позивача в оману; на момент укладення спірного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти. Таке зобов'язання має бути визнано недійсним, а недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Просив визнати договір про надання споживчого кредиту від 30.08.2007 року, договір іпотеки від 30.08.2007 року, договір поруки від 30.08.2007 року недійсними з моменту укладення, зобов'язати відповідача зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкції за кредитним договором з моменту останньої оплати, зобов'язати третю особу - нотаріуса Коростенського міського округу Івчука С.С. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження предмета договору іпотеки від 30.08.2008 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з вищезазначених підстав та просила їх задовольнити. Пояснила, що 30.08.2007 року її довірителем з відповідачем було укладено спірний договір, в якому відповідач не зазначив про валютні ризики, не попередив про них не надав повну інформацію, договір не містить умов про відповідальність банку, на момент видачі кредиту у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на видачу кредитів у валюті, тому спірний договір не відповідає вимогам закону, тому має бути визнаний недійсним. Забезпечувальні договори також мають бути визнані недійсними. Відповідач позов не визнав, подав письмові заперечення на позовні вимоги, в яких зазначив, що ініціатором укладення оспореного договору був позивач, який звернуся до відповідача, самостійно обрав валюту кредиту. В забезпечення договору були укладені договори поруки та іпотеки з третіми особами. Пунктом 7.12 кредитного договору було визначено, що перед підписанням договору позичальник отримав відповідну інформацію, його підписи в договорі свідчать про ознайомлення з умовами кредитування, сукупна вартість кредиту була визначена у Додатку №2 до договору, Додатковою угодою №1 від 30.08.2007 року було внесено зміни до графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, протягом 14 календарних днів позивач не скористався своїм правом на відкликання своєї згоди на укладення договору, на момент видачі кредиту відповідач мав дозвіл №1 НБУ від 24.12.2001 року направо здійснювати банківські операції з валютними цінностями. Клопотав про застосування позовної давності, подавши письмову заяву. Треті особи належним чином повідомлялись про судовий розгляд, в судове засідання не з'явились. Вислухавши пояснення представника позивача та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір про визнання кредитного договору та договорів, якими він був забезпечений, недійсними, зобов'язання відповідача припинити нарахування за даним договором та зобов'язання особи, яка не являється учасником даного судового розгляду, вчинити виключити іпотечне майно з реєстру заборон. Вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки, зобов'язання вчинити певні дії є похідними від першої вимоги. Згідно поданої позовної заяви, укладений договір позивач вважає недійсним з наступних підстав: за своїм змістом і текстом він не відповідає законодавству України; вчинений відповідачем без відповідного дозволу - ліцензії; не відповідає інтересам та волі позивача; про можливі ризики отримання кредиту у валюті його не було попереджено; про умови надання кредиту він не був повідомленим; інформація про умови кредитування, про тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту і вартість послуги з його оформлення, його обслуговування і повернення він не був повідомлений; порушує права та законні інтереси позивача, ставить його в невигідне становище, договір не містить положень про відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання договору. Оспорені позивачем правочини було укладено 30.08.2007 року. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав позивачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Невідповідність договору законодавству, на думку позивача, полягає в тому, що споживчий кредит не міг видаватись в іноземній валюті, яка не може бути предметом договору споживчого кредиту. Ст.192,ч.2 ЦК України передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.533,ч.3 ЦУ України використання іноземної валюти в Україні, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ст.ст.47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення залучених від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент. Норма закону (ст.11,ч.3 Закону України «Про захист прав споживачів») про те, що забороняється надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті, діє після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Оспорюваний договір укладено до набрання чинності вказаним Законом, тому його дія на спірні правовідносини не поширюється. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ЦК України). Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 30.08.2007 року позивачем як позичальником та відповідачем Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» як кредитодавцем було укладено оспорюваний кредитний договір про надання споживчого кредиту №11206319000 (Далі: Договір) про отримання кредитних коштів (кредиту) в іноземній валюті Доллар США в сумі 50000 грн. за умови повернення позичальником кредитних коштів та сплати плати за кредит у порядку та на умовах, зазначених у Договорі (п.1.1 Договору). Позичальник набув право отримати кредитні кошти, подавши до кредитодавця письмову заяву з зазначенням бажаної суми кредиту в межах обумовленої. Сторонами було обумовлено, що кредит мав повертатись в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, кінцевим строком повернення кредиту було визначено 30.08.2018 року (п.1.2.2 Договору), встановлено процентна ставка за користування кредитними коштами, порядок її перегляду, строк сплати процентів (п.1.3.1-1.3.4 Договору). Цільовим призначенням кредиту було визначено споживчі потреби (п.1.4 Договору), сторони погодили черговість погашення зобов'язання (п.1.6), домовились про забезпечення виконання зобов'язання заставою нерухомого майна - нежитлової будівлі кафе «[INFO]» ([ADDRESS]» та порукою [PERSON] (п.2.1.). Права та обов'язки сторін визначено розділом 3 Договору, їх відповідальність - розділом 4, в тому числі і відповідача (п.4.4). Розділ 5 Договору деталізує порядок зміни процентної ставки. Відповідно до п.7.12 Договору сторони завізували кожну сторінку аркушу Договору та домовились вважати, що, уклавши Договір, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з його умовами, що вони йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, що перед укладенням Договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Своїми підписами та печатками сторони також посвідчили свою обізнаність та згоду з графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Договору), визначенням сукупної вартості кредиту (Додаток №2 до Договору). 30.08.2007 року та 20.07.2009 року сторонами укладались додаткові угоди до Договору. Вищевказане спростовує твердження позивача про те, що про можливі ризики отримання кредиту у валюті його не було попереджено, що про умови надання кредиту він не був повідомленим; не отримав інформацію про умови кредитування, про тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту і вартість послуги з його оформлення, його обслуговування і повернення, що договір не містить положень про відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання договору. Позивачем не доведено, що АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення оспорюваного договору не мав банківської ліцензії та дозволу, які давали б право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Банківська ліцензія №75 відповідачем була отримана 28.10.1991 року за №57, 24.12.2001 року банком був отриманий Дозвіл №75-2, 19.111.2002 року Додаток до дозволу №75-2, з переліком операцій з валютними цінностями, на вчинення яких відповідачеві було дано право. Враховуючи викладене, при укладенні кредитного договору із позивачем відповідач мав право на укладення такого договору та на надання кредиту позичальнику в іноземній валюті - доларах США. Не надано доказів і того, що умови укладеного договору та отримання кредитних коштів ставили позивача в край невигідне становище на момент укладення такого договору, оскільки він певний час виконував прийняті на себе зобов'язання. Лише незалежні від сторін договору обставини призвели до того, що умови договору стали для позивача невигідними. При цьому, вина відповідача в даних обставинах відсутня, не його дії призвели до виникнення таких обставин. Позивач бажав укласти кредитний договір на отримання вказаної у договорі суми кредиту в іноземній валюті, погодився сплачувати всі передбачені договором платежі. Підписуючи договір та додатки до нього, позивач погодився з умовою щомісячної сплати кредиту, процентів та інших платежів в твердій конкретно визначеній сумі, що його влаштовувало на час підписання договору. Умови, передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги розділу 3 Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила) банком-позичальником були дотримані. Частина 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення договору) покладає на кредитодавця обов'язок повідомити споживачу у письмовій формі наступну інформацію: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е)строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Перелік інформації, що надається банками споживачу перед укладенням кредитного договору про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, міститься у п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією повинно бути оформлено у письмовому вигляді (п.2.4 Правил). Під час підписання Договору позичальником позивачеві була доведена у письмовій формі вищевказана інформація, що він підтвердив своїм підписом на Договорі та погодився з зазначеними в ньому умовами кредитування. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписами та печатками сторін. Виходячи з наведених норм права позивач не довів, що в момент укладання кредитних договорів були порушені його права, умови договору не відповідали його інтересам, ставили його в край невигідне становище чи існувала якась тяжка обставина, яка змушувала позивача погодитись на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах. Посилання позивача на те, що перед укладанням кредитного договору відповідач не повідомив його про умови кредитування є безпідставні, оскільки він особисто підписав Договір та всі необхідні додатки до нього, а зі змісту Договору вбачається чіткий порядок отримання кредиту та його повернення. Саме по собі зростання курсу долара США в даному випадку не може бути підставою для задоволення вимог позивача, оскільки він сам при належній завбачливості та виходячи із динаміки зміни курсів валют, міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до долара США, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Однак сам за власною ініціативою вибрав більш вигідний за його переконанням на момент укладення договору варіант. Таким чином, вимога позивача про визнання оспорюваного договору споживчого кредиту недійсним та похідні від неї вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки, зобов'язання відповідача припинити нарахування по кредиту та особу, яка не є учасником процесу, виключити іпотечне майно з реєстру заборон, задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed