Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 16.10.2004 року по 07.08.2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.07.2013 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори, за реєстрованим №1-1102, вартістю 549732,00 грн без ПДВ; автомобіль марки «Chevrolet», модель «Aveo», державний номер [NUMBER] , орієнтовно вартістю 143094,00 грн. Між сторонами виникли суперечки з приводу використання та поділу спільної власності. Фактично спірну квартиру займає позивач, оскільки іншого житла не має. Спірний автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача. У зв`язку з викладеним, позивач просить у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., вартістю 549732,00 грн. У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Chevrolet», модель «Aveo», державний номер [NUMBER] , орієнтовно вартістю 143094,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 21.09.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 28.02.2019 року витребувано докази. Ухвалою суду від 19.06.2019 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №766/23683/18. Ухвалою суду від 17.03.2021 року поновлення провадження у справі та призначено підготовче провадження. Відповідач 25.05.2021 року надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити у задоволені позову та стягнути судові витрати понесені відповідачем, у тому числі витрат на професійну правову допомогу у сумі 5000 грн. Зазначив, що позивач заявляючи позовні вимоги відступає від принципу рівності часток дружини та чоловіка та фактично просить припинити право власності на спільну сумісну квартиру без будь-яких на те підстав. Спірна квартира придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу від 26.07.2013 року, передана у власність позивачу матір`ю відповідача [PERSON] . Оскільки, у позивача та відповідача, були довірчі відносини, то відповідач не заперечувала, щоб договір купівлі-продажу був оформлений на позивача, до того ж відповідач надала нотаріальну згоду на укладення договору купівлі-продажу. В зазначеній квартирі сторони проживали разом зі своєю спільною дитиною від шлюбу [PERSON] , [INFO] , та були в ній зареєстровані. Однак, сімейне життя не склалося, у зв`язку із протиправною поведінкою позивача відносно відповідача. 27.07.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач намагалася вирішити питання з приводу поділу спільного майна мирним шляхом, в тому числі поділу квартири, але її намагання виявилися марними. Спірна квартира має дві ізольовані кімнати та може бути поділена у рівних частках між позивачем і відповідачем. Щодо визначення того, що квартира є неподільною будь - яких доказів Позивач не надав, будь-яких підстав припинення права власності на частку відповідача не має. В даному випадку частка відповідача у спільному сумісному майні є значною, і відповідач заперечує щодо такого порядку поділу майна з припиненням права на частку у спільному майні. Припинення права власності на частку у спільному майні завдасть відповідачу істотної шкоди. Крім того, у позовній заяві не містяться докази на підтвердження того, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. Відповідач планує, що в разі поділу спірної квартири в ній буде проживати їхня із позивачем спільна дитина - [PERSON] , тому що одна із кімнат спірної квартири облаштована спеціально для її проживання: кімната містить шафу - купе, стіл для навчання, комп`ютер, принтер, ліжко, які купувалися саме для спільної дитини, що також впливає і на інтереси дитини і поділ майна. За витребуваними доказами, що містяться в матеріалах справи та інформацією з витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, транспортний засіб CHEVROLET марки AVEO, 2006 р.в., належить іншій особі - [PERSON] , який є добросовісним власником зазначеного транспортного засобу. Відповідач була «транзитним власником» лише для подальшої перереєстрації за іншим покупцем і ніяких грошей на купівлю - продаж транспортного засобу не витрачала. Позивач, також, не має будь - якого відношення до коштів на купівлю - продаж транспортного засобу, а тому спірний транспортний засіб не є майном набутим подружжям за час шлюбу. Реальний власник, який фактично купив спірний транспортний засіб CHEVROLET марки AVEO, 2006 р.в., у ТОВ «Преміум Авто Люкс» і їм володів - [PERSON] , оформив на себе довіреність на продаж транспортного засобу, тому і не міг продати сам собі автомобіль, а відповідача попросив бути тимчасовим власником. Коли [PERSON] знайшов покупця, то відповідач переоформила зазначений транспортний засіб на покупця [PERSON] . Коштів від продажу автомобіля відповідач не отримував. Оскільки, автомобіль належить іншій особі, то право власності на нього не може бути визнано за відповідачем у спосіб поділу майна подружжя. Ухвалою суду від 07.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та наполягали на їх задоволенні. На стягнення судових витрат не наполягали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що спірна квартира повинна бути поділена між сторонами в рівних частках, а саме по Ѕ ч. На стягнення судових витрат не наполягала. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.10.2004 року, згідно актового запису про одруження №495, зробленого 16.10.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції міста Херсона. Від даного шлюбу сторони по справі мають дитину [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису про народження №294, зробленого 16.03.2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції. Згідно договору купівлі-продажу від 26.07.2013 року, посвідченого Першою Херсонською державною нотаріальною конторою, [PERSON] придбав у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2017 року. Зазначений договір укладено з згодою дружини покупця [PERSON] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно звіту про незалежну оцінку двокімнатної квартири [ADDRESS] , ринкова вартість зазначеної квартири складає 549732 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу 6541/2018/791763 транспортного засобу, власником транспортного засобу «CHEVROLET» марки AVEO, 2006 р.в., є [PERSON] . Відповідно до заяви від 05.11.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І., [PERSON] повідомив, що в січні 2017 році в м.Миколаєві придбав транспортний засіб «CHEVROLET» марки AVEO, 2006 р.в., за довіреністю. Коли почав переоформляти зазначений транспортний засіб, то виявилося, що на себе право власності оформити не можливо, оскільки на його ім`я виписана довіреність. Виходячи із вищезазначеного, [PERSON] звернувся до своєї родички [PERSON] , та попросив її тимчасово оформити цей автомобіль на її ім`я без права використання та фактичної власності. Остання надала згоду. В 2018 році [PERSON] вирішив продати транспортний засіб. Ніяких коштів від нового покупця [PERSON] , [PERSON] не отримувала. За приписами ч.1 та ч.2 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. З обставин справи вбачається, що позивач просить поділити між ним та відповідачкою придбану під час перебування в зареєстрованому шлюбі квартиру [ADDRESS] . Сторонами визнається той факт, що вони придбали квартиру за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.368, 372 ЦК України має право на Ѕ частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11(далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Відповідно до ч.2 ст.71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Оскільки сторони не домовились про поділ майна у позасудовому порядку спір про поділ такого майна та позивач наполягаючи на виділ у власність квартири вцілому не вніс на депозитний рахунок суду вартість за Ѕ частину квартири, спір слід вирішити в судовому порядку на підставі наявних у справі доказів. За таких\~обставин,\~суд виходить\~з того,\~що спірне\~майно,\~а саме\~квартира [ADDRESS] ,\~набута сторонами\~під час\~проживання сторін\~однією сім`єю,\~яка є\~об`єктом\~спільної сумісної\~власності сторін,\~відтак може\~бути поділено\~між сторонами\~в судовому\~порядку на\~засадах рівності\~часток кожного\~із сторін,\~шляхом визнання\~права власності\~за кожним\~подружжям по\~Ѕ частці.В іншій частині позов не підлягає задоволенню за безпідставністю. Позовні вимогив частині визнання за відповідачем право власності на автомобіль марки «Chevrolet», модель «Aveo», державний номер [NUMBER] , орієнтовно вартістю 143094,00 грн. , задоволенню не підлягають, оскільки згідно інформації з Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ, транспортний засіб «CHEVROLET» марки AVEO, 2006 р.в., належить іншій особі - [PERSON] , який є добросовісним власником зазначеного транспортного засобу. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту придбання автомобіля подружжям, в період шлюбу та за спільні кошти. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial