Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати останню та її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням,а саме будинком [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач разом із дітьми виїхала до РФ. З 2015 року в будинку не проживає. У позивача виникають поблеми з оплатою комунальних послуг, які нараховуються на зареєстрованих осіб, він не має змоги отримати субсидію. Ухвалою суду від 19.03.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у цивільнівй справі, визначено розгляд справи проводити у спрощеному порядку позовного провадження. Призначено судове засідання. (а.с.30-31). В судове засідання сторони не з"явилися. Про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] також надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Третя особа - орган опіки та піклування, повідомлені належним чином про дату час та місце розгляду справи. Надали клопотання про розгляд справи без участі представника. Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Розпорядженням міського голови Дружківської міської ради від 10.02.2016 року № 27 вулицю І.Белякова перейменовано з вулиці Котовського. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] (а.с.6-14). Судом встановлено, що в будинку позивача зареєстровані відповідач [PERSON] з 23.06.2009 року, та її діти [PERSON] - з 22.07.2014 року, [PERSON] - з 23.06.2009 року (а.с.15-19, 27-29). Згідно довідки від 02.02.2021 року, яка складена головою територіального комітету мікрорайону№16 «Яківлівка 2» його сестра [PERSON] , а також її діти [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2015 року, у з`язку із тим, що виїхали до Російської Федерації до сел. Чернянка Бєлгородського району (а.с. 21). Згідно довідки від 01.02.2021 року, виданої адміністрацією міського поселення «Селище Чернянка» Муніципального району «Чернянський район» Бєлгородської області Лазуткіна О.М., проживає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: дочка [PERSON] , син [PERSON] (а.с. 23). Тобто діти проживють разом із відповідачем. Разом із тим, своєю згодою, засвідченою нотаріусом Чернянського нотаріального округу Бєлгородської області Семеніхіна Є.В. відповідач [PERSON] не заперчує проти свого зняття та її дітей [PERSON] , [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22) З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що права дітей не будуть порушені, оскільки малолітні [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку за адресою: [ADDRESS] . Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки діти не проживають у належному позивачеві на праві власності будинку більше одного року без поважних причин, у зв`язку з чим втратили право користування ним, а також, що їх реєстрація у цьому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даним будинком та порушує права позивача як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08лютого 2018року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач та її діти не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в будинку не проживають, проживають в Російській Федерації, і діти мають у співласності будинок також у Російській Федерації, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідача та її дітей такими, що втратили право на користування жилим приміщенням належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved