Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача (з уточненнями від 09.02.2015 року а.с.42-46), в якому просив: поновити позивача на посаді начальника Сектору пожежної безпеки відділу цивільного захисту та надзвичайних ситуацій Управління промислової безпеки, екології та надзвичайних ситуацій Департаменту охорони праці, промислової безпеки та надійності транспортування газу і нафти Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 23 грудня 2014 року в сумі 141685 грн. 22 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві, зокрема, зазначив, що з 04.12.2013 року відповідно до трудового договору (укладеного на невизначений строк), його - [PERSON] було прийнято на посаду начальника Сектору пожежної безпеки відділу цивільного захисту та надзвичайних ситуацій Управління промислової безпеки, екології та надзвичайних ситуацій Департаменту охорони праці, промислової безпеки та надійності транспортування газу і нафти Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», роботу на вказаній посаді він виконував належним чином. 03 вересня 2014 року позивач оформив обхідний листок №84 з метою звільнення за скороченням штатів (яке проводив відповідач з 01.09.2014 року згідно з наказом від 01.07.2014 року №158), при цьому, на думку позивача у вказаному обхідному листку було визначено дату звільнення позивача - 04 листопада 2014 року. Проте, 17 грудня 2014 року профспілковим комітетом відповідача було надано згоду на звільнення позивача у зв»язку з прогулом - відсутністю на робочому місці з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року (коли позивач дійсно не знаходився у приміщенні відповідача, але у зв»язку з відсутністю робочого місця, умов праці, не встановлення часу початку і закінчення роботи - тобто з поважних причин). Згідно з наказом №487-к від 23.12.2014 року відповідач безпідставно - всупереч вимогам діючого законодавства звільнив позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - у зв"язку з прогулом без поважних причин, якого не було, а 10.01.2015 року, останній отримав лист відповідача з вимогою отримати трудову книжку, а також отримав копію вказаного наказу. Позивач в обґрунтування незаконності свого звільнення посилається на порушення порядку звільнення встановленого чинним законодавством, зокрема, на те, що всупереч вимогам ст.47 КЗпП України відповідач надав позивачу копію вказаного наказу не у день звільнення. У судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. З пояснень позивача вбачається, що він визнав, що [PERSON] як керівник вищевказаного самостійного структурного підрозділу відповідача (в якому працював позивач) не надавав йому дозволу на тимчасове перебування поза межами службового приміщення Компанії (відповідача) на період з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року (коли позивач дійсно не знаходився у приміщеннях відповідача), при цьому, позивач визнавав, що відповідно до п.19 правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача саме [PERSON] мав право на надання такого дозволу. При цьому, без будь-якого, зокрема правового обгрунтування позивач посилався на усне побажання співробітника відповідача з невідомими повноваженнями [PERSON] займатися позивачу своїми справами, яке останній висловлював до грудня 2014 року. Крім того, без посилання на об»єктивні докази позивач вважав, що 08.09.2014 року відповідачем була заблокована його картка доступу до приміщення відповідача за адресою: м. Київ, вул. Гонти, 3-а, де знаходилось його робоче місце, а тому він не зміг до нього потрапити в цей день. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що з 08.09.2014 року за його карткою доступу він безперешкодно проходив у приміщення відповідача за адресою: м. Києв, вул. Б.Хмельницького, 6 (куди він періодично приходив до грудня 2014 року), проте у з грудня 2014 року він і туди не з»являвся. У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. В тому числі, заперечували, що картка доступу позивача до приміщення відповідача за адресою: м. Київ, вул. Гонти, 3-а, була заблокована як 08.09.2014 року, так і після цього. З їх пояснень вбачається, що [PERSON] як керівник вищевказаного самостійного структурного підрозділу відповідача (в якому працював позивач) не надавав позивачу дозволу на тимчасове перебування поза межами службового приміщення Компанії (відповідача) на період з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року (коли позивач не знаходився у приміщеннях відповідача), при цьому, відповідно до п.19 правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача саме [PERSON] мав би право на надання такого дозволу. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі матеріали справи, копії наданих ним документів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Пунктом 4 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до положень ст.43 Кодексу законів про працю України: розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником; подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В той же час ст.3 ЦПК України визначає, що особа має право звернутися до суду за захистом лише своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ст.4 визначає, що суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права у спосіб, визначений законами України. Стаття 235 КЗпП України визначає спосіб захисту трудових прав працівника. Зокрема, вказана норма встановлює, що працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у випадку якщо перед цим працівника було звільнено без законної підстави. При цьому, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З 04.12.2013 року [PERSON] працював на вказаній посаді начальника Сектору Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Контрольний лист, підписаний 04.12.2013 року), що стороною відповідача не заперечується. 03 вересня 2014 року позивач оформляв обхідний листок №84, в якому залишилась не підписаною графа «Департамент бухгалтерського обліку та звітності», а також міститься запис навпроти графи «Дата звільнення» - «04.11.14» без зазначення підпису та автора цього запису, при цьому, діючим законодавством не передбачено визначення дати звільнення працівника в обхідному листку, а отже необгрунтованим та безпідставним є зворотне твердження позивача щодо визначення саме відповідачем у вказаному обхідному листку дати звільнення позивача - 04 листопада 2014 року (а.с.48). Згідно з витягом з протоколу №129 від 17 грудня 2014 року профспілковим комітетом відповідача на засіданні за участю позивача було надано згоду на подання відповідача про звільнення позивача у зв»язку з прогулом - відсутністю на робочому місці з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року, коли позивач дійсно не знаходився у приміщеннях відповідача (зокрема, згідно з актом від 12.12.2014 року), при цьому, [PERSON] відмовився надати письмові пояснення відповідачу щодо відсутності, його - [PERSON] на робочому місці з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року включно з 8 год. 30 хв. до 17 год. 30 хв. (згідно з актом від 16 грудня 2014 року). Згідно з наказом №487-к від 23.12.2014 року відповідач звільнив позивача - начальника Сектору пожежної безпеки відділу цивільного захисту та надзвичайних ситуацій Управління промислової безпеки, екології та надзвичайних ситуацій Департаменту охорони праці, промислової безпеки та надійності транспортування газу і нафти Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул без поважних причин (а.с.47), а 10.01.2015 року, позивач отримав лист відповідача з вимогою отримати трудову книжку, а також отримав копію вказаного наказу. При цьому, з пояснень позивача вбачається, що він визнав, що з грудня 2014 року він не приходив до приміщень відповідача до отримання ним вказаного листа, а тому є необгрунтованими посилання позивача на порушення вимог ст.47 КЗпП України з вини відповідача щодо не отримання позивачем трудової книжки та копії наказу про звільнення в день звільнення. Крім того, враховуючи, що позивач визнав, що з грудня 2014 року він не приходив до приміщень відповідача, то суд вважає, що таке визнання свідчить про необгрунтованість тверджень позивача про те, що його картка доступу до приміщення відповідача за адресою: м. Київ, вул. Гонти, 3-а (де знаходилось його робоче місце) була заблокована відповідачем зокрема на цей період, оскільки він не приходив і не перевіряв можливість такого доступу. Згідно з дослідженою у судовому засіданні копією Правил внутрішнього трудового розпорядку Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», затверджених 24.04.2008 року (автентичність якої не заперечувалась) - пунктом 17 цих Правил, зокрема, встановлений конкретний час початку та закінчення роботи, а відповідно до даних, які містяться у Контрольному листку (копія якого була досліджена у судовому засіданні, автентичність якої не заперечувалась) [PERSON] 04.12.2013 року був ознайомлений з цими Правилами. Вищевказані обставини спростовують твердження [PERSON], зазначені в обгрунтуванні позову щодо його відсутності на робочому місці з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року зокрема у зв»язку з не встановленням часу початку і закінчення роботи. На підставі наведених вище обставин суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено, що він був відсутній на робочому місці з 01 по 05, з 08 по 12 та 15 грудня 2014 року з поважних причин, в тому числі, у зв»язку з відсутністю робочого місця, умов праці, не встановлення часу початку і закінчення роботи, і доводи сторони позивача, в тому числі, огульне посилання щодо не створення відповідачем позивачу необхідних умов праці (щодо вказаного спірного періоду) не спростовують такого висновку суду, як не спростовує такого висновку суду і посилання сторони позивача на попереднє бажання (намір) відповідача на звільнення позивача за скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України), оскільки таке бажання (намір), як і відповідні документи (копії попередження, згоди профспілкової організації від 01.09.2014 року, витягу з наказу відповідача щодо ліквідації вказаного Сектору пожежної безпеки від 01.07.2014 року (виконаного навіть без посилання на кінцевий термін вивільнення відповідних працівників) тощо) не мають безпосереднього відношення до спірних питань безпосередньо пов»язаних з предметом судового розгляду. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити, оскільки він є безпідставним. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed