Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриваБанк», визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про визнання недійсними пунктів 6.2.та 7.1 Кредитного договору № РLКРGА00000210 від 07 вересня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 вересня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитний договір № РLКРGА00000210, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку чи/або перерахування на рахунок зазначений у п.7.1. цього договору у розмірі 24 262, 00 доларів США. Пунктом 7.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу Банку у строк з 07 вересня 2007 року по 07 вересня 2017 року включно, у вигляді проста кредитна лінія у розмірі 24 262 доларів США на наступні цілі: ремонт будинку у сумі 21 000 доларів США, а також у розмірі 3 262 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3,11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Вважає, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, є несправедливими, а тому це є підставою для визнання таких положень недійсними. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, комісії, платежів тощо за дії, які не є послугою у розумінні Закону «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою є нікчемною. Відповідно до висновку № 1240 судово-економічної експертизи складеного 11.04.2016 року фінансовий інструмент згідно п.7.1 даного Договору складає 42 долари США щомісячно (винагорода за надання фінансового інструменту 0, 20 % від суми виданого кредиту). Оскільки в Договорі сплата винагороди є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, аналіз положень ч.5 ст. 11 та ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» діє підстави вважати несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни витрат, що є підставою для визнання таких положень недійсними. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 03 липня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до умов укладеного договору між сторонами Банк повністю виконав свої зобов`язання та видав позивач кредит у сумі 21 000 долари США. При цьому, була надана повна інформація про умови кредитування, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.09.2018 року позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання порушеними прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, застосування наслідків недійсності у задоволенні позову відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 05.12.2018 вказане рішення залишено без змін. Судами встановлено, що позивачу були відомі всі істотні умови кредитного договору, в тому числі інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних із одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту та попередження про валютні ризики під час виконання зобов`язання. Крім того, прохав застосувати відповідні правові наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона могла дізнатися з моменту укладення договору 07.09.2007 року. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, остання додатково пояснила, що підстав для закриття провадження відповідно до ст. 255 ЦПК України не вбачається, оскільки даний спір не тотожний тому, який вже був предметом розгляду Октябрського районного суду м.Полтави. Також зазначила, що про порушення своїх прав позивач дізналася тільки у 2019 році, коли Верховний Суд поставив крапку в аналогічному спорі щодо недійсності договору в частині надання фінансового інструменту. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав наведених у відзиві, також зазначив, що позивач в будь-якому випадку пропустила позовну давність, оскільки ще 30 квітня 2015 року зверталася до фахівця в галузі права щодо надання висновку по умовах кредитного договору, а тому її твердження про обізнаність свого порушеного права у 2019 році не заслуговує на увагу. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгяллду справи шляхом направлення судового виклику рекомендованим листом з повідомленням (а.с.20-21, 51-52), про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши сторони, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке. Судом встановлено, що 07.09.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (на даний час АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір (далі Договір), відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти на ремонт будинку в сумі 21000 дол. США та 3262 дол. США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, за ставкою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору (а.с.5-7). Згідно п.6.2 Договору при невиконанні Позичальником умов, передбачених п.2.2.11 Договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Оплата винагороди здійснюється в гривні у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Згідно п.7.1 Договору Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу Банку у строк з 07 вересня 2007 р. по 07 вересня 2017 р. включно, у вигляді проста кредитна лінія ( далі «Кредит») у розмірі 24 262,00 доларів США на наступні цілі: ремонт будинку у сумі 21 000,00 доларів США, а також у розмірі 3 262,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3,11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «18» по «25» число кожного місяця. Порядок погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячний платіж у сумі 333,58 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Згідно зі ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч.1,3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. За положеннями стст.626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що позивач під час укладення спірного договору була ознайомлена з його умовами щодо суми та валюти кредиту, проти них не заперечував, що підтверджується її особистим підписом (а.с. 5-7). Разом з тим, за положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону «Прозахист правспоживачів» (далі Закону) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки в спірному договорі сплата винагороди за надання фінансового інструменту визначена в процентах від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч.5 ст.11 Закону. Крім того, відповідно до ст.55 Закону «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від10.05.2007№168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Суд вважає, що з огляду на положення щодо кредитування позичальник сплачує визначені договором відсотки за користування кредитом, а сплата додаткових платежів є порушенням Закону «Про захист прав споживачів». Згідно із ч.ч.1, 2, 4 та 5 ст.18 цього закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі № 666/4957/15-ц, провадження № 61-43940св18. Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що несправедливими є положення кредитного договору від 07.09.2007 року, які містять умови в п. 7.1 щодо сплати винагороди за надання фінасового інструменту та п.6.2 щодо винагороди за проведення додаткового моніторингу, що є підставою для визнання такого положення недійсним. По даній справі предметом спору є визнання недійсним п.6.2 та п.7.1 правочину, укладеного 07 вересня 2007 року, які з урахуванням вищевикладеного суд визнає недійсним. Разом з тим, у відзиві на позов відповідач прохав застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, що свідчить про зроблену ним заяву відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України. За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, [PERSON] на день укладення кредитного договору, пунки 6.2 та 7.1 якого прохає визнати недійсними, своїм підписом підтвердила укладення договору, що свідчить про те, що з цієї дати їй було достеменно відомо про вчинення цього правочину. Проте, остання вважає, що нею строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушення свого права вона довідалася лише у квітні 2015 року, а саме звернувшись за роз`ясненнями до фахівця. Однак зазначені пояснення не можуть бути прийняті до уваги, як поважні, оскільки позивачці достовірно було відомо про укладення договору 07 вересня 2007 р., та з даним позовом вона звернулася тільки 01.07.2019 року. Окрім цього в матеріалах справах містяться посилання банку на застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, що можливо розцінювати як заяву, зроблену відповідно до приписів ч.3 ст.267 ЦК України. ( а.с. 24-28). Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання несправедливими та недійсними умов п.7.1 та п.6.2 Кредитного договору щодо сплати позивачем на користь відповідача винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредитущомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Outcome: dismissed