Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. Свої вимоги мотивує тим, що 09 лютого 2010 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд серії [NUMBER] на ім'я її матері [PERSON]. [INFO] року її мати померла. До дня своєї смерті її мати проживала в [ADDRESS]. Рішенням Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області №17 від 17 грудня 2015 року, вулиця Ленінська була перейменована на вулицю Центральна. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,2151 га відповідно до державного акта на право власності на замельну ділянку серії [NUMBER]. Після смерті матері оригіналів документів, які б підтверджували право власності на земельну ділянку вона не знайшла. Для поновлення втрачених документів, вона зробила оголошення в газету про втрату правовстановлюючих документів на спадкове майно та звернулася до нотаріального архіву Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Однак, їй було відмовлено в поновленні документів і видачі свідоцтва про право на спадщин у зв'язку із втратою свідоцтва про право на спадщину, яке отримала її мати 13 серпня 2013 року після смерті свого чоловіка, а її батька [PERSON] і на підставі якого її мати отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Оскільки на підставі копії державного акта на право на земельну ділянку їй було відмовлено у поновленні правовстановлюючих документів і видачі свідоцтва про право на спадщину, вона звернулася до відділу у Дубровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області. Із відповіді відділу у Дубровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області їй було роз'яснено, що діючим законодавством не передбачена видача нових документів, а лише може бути надана копія. Оскільки на підставі копій документів, нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину, вона звернулася до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказав, що заперечень на позов немає. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 25 жовтня 1996 року №39 та рішення Зазулької сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 12 серпня 2009 року №163 та 08 грудня 2009 року №173, на ім'я [PERSON] було видано Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 0,2151 га (а.с.6). Згідно довідки №398/01-24 від 01 листопада 2017 року, виданої Рівненським обласним державним нотаріальним архівом вбачається, що у наряді документів фонду №20 (Дубровицька районна державна нотаріальна контора) за 2003 рік, знаходиться на зберіганні спадкова справа №313/2003, заведена після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. 13 серпня 2003 року із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого [PERSON], якій було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв'язку із втратою свідоцтва про право на спадщину від 13 серпня 2003 року за р.№313, після смерті померлого чоловіка [PERSON] (а.с.7). Заявник [PERSON] у зв'язку із втратою оригіналу Державного акту на право вланості на земельну ділянку серії [NUMBER], що був виданий на ім'я [PERSON], опублікувала оголошення у газеті про втрату вказаного державного акту та визнання його недійсним (а.с.35). Крім того, у зв'язку із втратою оригіналу Державного акту на право вланості на земельну ділянку серії [NUMBER] заявниця зверталася до Відділу у Дубровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області. Із відповіді Відділу у Дубровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області їй було роз'яснено, що діючим законодавством не передбачена видача нових документів, а лише може бути надана копія (а.с.8-9). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу статті 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Статтею 121 Земельного кодексу України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог статті 152 Земельного кодексу України, землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у зв'язку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно частини 1 статті 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 158 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved