Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 14.12.2017 року обґрунтовуючи тим, що 07.04.2016 року близько 23 години 45 хвилин відповідач керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21121» д.н.з. [NUMBER], та рухаючись в районі розташування буд. №20 по вул. Сквирське шосе від вулиці Київської до вул. Воєводіна в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України, не вірно вибрав безпечну швидкість руху керованого ним автомобіля, що призвело до наїзду на припаркований біля правого краю дороги в попутному напрямку автомобіль «ГАЗ 330210» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який в подальшому по інерції покотився вперед та допустив наїзд на стоячий перед ним в попутному напрямку автомобіль «ВАЗ 21053» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] В результаті ДТП належний йому автомобіль «ВАЗ 21053» д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження, крім того пасажирка автомобіля «ВАЗ 21121» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тяжкі тілесні пошкодження. Вказане ДТП сталося з вини [PERSON], який вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.05.2017 року був визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджений до відповідного покарання. Відповідно до Звіту вартість матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «ВАЗ 21053» д.н.з. [NUMBER] станом на 17.08.2016 року складає 21 186,25 грн. та у зв'язку з проведенням автотоварознавчого дослідження та складанням Звіту було здійснено витрати на його проведення в розмірі 1000,00 грн. Таким чином, загальна сума матеріальних збитків складає 22 186,25 грн. Також, йому було спричинено моральну шкоду,яка полягає в тому, що було пошкоджено належний йому автомобіль, внаслідок тривалих вимушених змін у його житті через відсутність можливості використовувати належний йому автомобіль, який до цього часу не відновлений, розмір зазначеної шкоди визначає в розмірі 5000,00 грн. Тому просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди в сумі 22186,25 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. та судові витрати по справі. 18.01.2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 20.02.2018 року відповідач подав відзив проти позову, в якому посилаючись на ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.1194 ЦК України, просив у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що вимоги позивача являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Крім того, останній не надав суду необхідних належних до допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки (дорожньо-транспортної пригоди). Він не заперечує обставини, за яких сталося ДТП, що встановлені вироком суду у кримінальній справі (від 26.05.2017 року справа № 357/3399/17, провадження № 1-кп/357647/17), що набрав законної сили, а відтак, в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Разом з цим, він ставить під сумнів акт огляду колісного транспортного засобу від 17.08.2016 року та звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, так як даний звіт проводився за його відсутності. Крім того, між ним та ТОВ СК «Альфа-гарант» було укладено поліс № АЕ/7717861 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Даним полісом забезпечений транспортний засіб автомобіль «ВАЗ 21121» д.н.з. [NUMBER] та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) - 50000 грн. Оскільки, відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту складає 21 974, 09 грн., та у зв'язку із тим, що цивільно-правова відповідальність на момент настання ДТП була застрахована, то страхової суми (50000,00 грн.) цілком достатньо для відшкодування СК «Альфа-гарант» збитків позивачу. Однак, вимоги до ТДВ СК «Альфа-гарант» позивачем не пред'являлись, тому вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього шкоди завданої в результаті ДТП у сумі 22 186, 25 грн. задоволенню не підлягають. Він являється інвалідом 3-ї групи та перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради та отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1312 грн. за рахунок якої фактично проживає. 22.02.2018 року, за клопотанням позивача, судом залучено до участі у справі співвідповідача - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант». 24.04.2018 року представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» подав відзив на позовну заяву, в якій посилаючись на ст.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. В обґрунтування заперечень вказав, що 08.04.2016 року [PERSON] звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 07.04.2016 року за участю транспортного засобу «ВАЗ», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], транспортного засобу «ГАЗ», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «ВАЗ» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] На зворотній стороні якого було чітко зазначено, що [PERSON] роз'яснено п. 37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказане повідомлення підписане [PERSON] без жодних зауважень. 14.04.2016 року на виконання вимог ст. 34.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ТДВ СК «Альфа-Гарант» було направлено представника для оцінки шкоди, завданої власнику транспортного засобу «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] та складно протокол огляду вказаного пошкодженого транспортного засобу. Відповідно до п. 1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено обов'язок потерпілого, або іншої особи, яка має право на страхове відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подати страховику заяву про страхове відшкодування. Відповідно до ст.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну , потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. В порушення вищевказаних вимог [PERSON] з заявою про страхове відшкодування протягом визначеного законом строку не звернувся, в зв'язку з чим, 25.11.2016 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» було направлено йому листа із проханням надати передбачені ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», документи та вказано, що за відсутності даних документів у страховика не має правових підстав для виплати страхового відшкодування. Проте, лише 26.09.2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, в зв'язку з чим, 26.09.2017 року було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що [PERSON] було повідомлено листом № 12/3524, тому у ТДВ СК «Альфа-Гарант» немає правових підстав для виплати страхового відшкодування на користь позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених в позові, додатково пояснив, що в досудовому порядку врегулювати спір з [PERSON] не вдалося за можливе. 08.04.2016 року він звернувся до страхової компанії «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, однак, страхова компанія на його заяву відповіли в усній формі, що для виплати страхового відшкодування необхідно пред'явити рішення суду. Після набрання вироком суду від 26.05.2017 року законної сили він віддав його до страхової компанії. Однак, страхова компанія не виплатила страхове відшкодування та не надала ніякої відповіді, а лише через дві неділі повідомила, що йому відмовлено у виплаті, в зв'язку з тим, що ним не подано заяву про виплату страхового відшкодування та пропущено строк її подачі. Лист від 25.11.2016 року не отримував по пошті, а забрав його особисто в грудні 2016 року. Із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся 26.09.2017 року. Моральну шкоду обґрунтував тим, що отримав від ДТП стрес, 6 місяців не міг користуватися своїм автомобілем та вимушений був відремонтувати його за власні кошти. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду встановлено винну особу, яка має відповідати за збитки спричиненні позивачу внаслідок дорожньо-транспортної та встановлено їх вартість. Відповідно висновку Верховного Суду України від 20.01.2016 року, незалежно від того чи виплатила страхова компанія страхове відшкодування позивач має право звернутися до винної особи з вимогою про стягнення шкоди. Моральну шкоду обґрунтував тим, що позивач отримав від дорожньо-транспортної пригоди стрес та тривалий час не мав можливості користуватися власним автомобілем, крім того відремонтував його за власні кошти. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. Представник Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» Стасів Віталій Ігорович позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Судом встановлено, що 07.06.2016 року [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ 21121», реєстраційний номер [NUMBER], здійснив наїзд на припаркований автомобіль «ГАЗ 330210», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], який в подальшому по інерції покотився вперед та допустив наїзд на стоячий перед ним в попутному напрямку автомобіль «ВАЗ 21053», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні ушкодження, а пасажири автомобіля «ВАЗ 21121» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушень відповідачем п.1.5, п.2.3 (б), п. 12.1, п.12.2 Правил дорожнього руху України. 26.05.2017 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 15-17), [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортним засобом. Відповідно до ч. ч. 4 - 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, протиправна поведінка [PERSON], його вина та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та настанням наслідків у виді збитків є доведеною та визнається сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] керував автомобілем ВАЗ 21053, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі довіреності, яка надана була [PERSON]. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А., строк дії довіреності три роки (а.с.6). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ВАЗ 21053», державний номерний знак [NUMBER], зазнав механічні пошкодження. Згідно звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди №1284/3, завданої власнику КТЗ «ВАЗ 21053», номерний знак [NUMBER], складеного 05.09.2016 року ФОП «[PERSON].» (а.с.7-9), вартість матеріального збитку заподіяного власнику вказаного автомобіля з урахуванням зносу, становить 21 974 грн. 09 коп. 29.02.2016 року між [PERSON] та ТДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що видано Поліс №АЕ/7717861 (а.с.61), з якого вбачається, що страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, шкода заподіяна майну складає 100 000, 00 грн. 08.04.2016 року [PERSON] звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 07.04.2016 року за участю транспортного засобу «ВАЗ», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], транспортного засобу «ГАЗ», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «ВАЗ» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], що підтверджується повідомленням ЦВ (а.с.62-63). 25.11.2016 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» направила [PERSON] лист (а.с.64), з якого вбачається, що на виконання вимог в ч.35.1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для виплати йому страхового відшкодування, пропонували надати заяву про страхове відшкодування, у якій зазначити банківські реквізити, на які слід здійснити виплату страхового відшкодування. Відповідно до ч. 36.2. ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Враховуючи викладене, ТДВ «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» на даний час не мала правових підстав для виплати страхового відшкодування. Рішення щодо виплати буде прийматися після надання вищевказаного документу. 26.09.2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» із заявою ЦВ (потерпілий) (а.с.65), в якій повідомив, що 07.04.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода, відповідальним за заподіяння шкоди визнано [PERSON], цивільно-правову відповідальність якого застраховано в ТДВ СК «Альфа-Гарант» за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ 7717861 від 01.03.2016 року. Просив відшкодувати витрати пов'язані з пошкодженням майна автомобіль ВАЗ 21053, державний номер [NUMBER], що належить йому на підставі генерального доручення. 06.10.2017 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування, на підставі ст.991 ЦК України та ст.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.66). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно вимог ст. 1187 ЦК України, в разі заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов'язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка володіє транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. В даному випадку особою відповідальною за відшкодування шкоди є відповідач [PERSON], який володів транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. Так, до сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закон № 1961-IV, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закон № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Згідно п.п.37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закон № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Ч.1 п.5 ст. 991 ЦК України, передбачено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Згідно правового висновку викладеного в постанові ВСУ України № 6-192цс16 від 29 червня 2016 року, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Згідно 37.1.4. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Судом встановлено, що вказаний вимог Закону [PERSON] не виконав, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 07.04.2016 року, а із заявою до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» він звернувся 26.09.2017 року. Згідно роз'яснень даних в абз. 3 п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно правового висновку викладеного в постанові ВСУ України № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на ті обставини, що відповідач [PERSON] є відповідальним за збитки, завдані дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 07.04.2016 року, оскільки він спричинив дорожньо-транспортну пригоду, порушуючи Правила дорожнього руху. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача на ті обставини, що у звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди із зазначеною ринковою вартістю дорожнього транспортного засобу - автомобіля «ВАЗ 21053» на дату оцінки - 27 186 грн. 25 коп. та акт огляду колісного транспортного засобу від 17.08.2016 року проводились за відсутності відповідача з наступних підстав. В Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко не вказано з використанням яких способів страховик оцінює заподіяну шкоду. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності». П.п. 5.2. р. 4 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 №142/5/2092 передбачено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо). Отже, вказані правила не передбачають обов'язкового виклику заінтересованих осіб для технічного огляду транспортного засобу. Відповідач, заперечуючи проти розміру збитку, визначеного висновком спеціаліста-оцінювача, вказав лише на припущення щодо його невірного визначення, та не надав суду докази на підтвердження своїх заперечень. Зібрані у справі докази вказують на обґрунтованість вимог позивача та недоведеність обставин, на які посилається відповідач. Розмір шкоди, яка заподіяна позивачу даною дорожньо-транспортною пригодою, ґрунтується на поданих суду розрахунках і сумнівів у суду не викликає. Загальна сума матеріальних збитків, спричинених дорожньо-транспортною пригодою становить 22 974 грн. 09 коп., що складається з 21 974 грн. 09 коп. - вартості матеріального збитку, згідно Звіту, та 1000 грн. за проведення Звіту про визначення вартості матеріального збитку, однак позивач просив стягнути 22 186 грн. 25 коп., тому суд, враховуючи положення ч.1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 22 186 грн. 25 коп., в межах заявлених вимог. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особи, які зазнали порушення своїх, гарантованих Конституцією прав, нерідко високо оцінюють свої страждання. Тому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи, та те, що позивач зазнав душевних страждань у зв'язку з пошкодженням майна, тривалий час був змушений чекати відшкодування збитків та звертатись до суду, витрачаючи для цього час, порушився звичний для нього ритм життя, крім того, все це потребувало додаткових матеріальних затрат та моральних зусиль, тому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається в сумі 2000 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 22 186,25 грн. та моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., а частині стягнення вказаної шкоди з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» та в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн., слід відмовити. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог, що становить 569,37 грн.

Outcome: partial