Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2018 року належить квартира [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований колишній власник квартири, [PERSON], разом зі своїми членами родини, а саме [PERSON] та [PERSON] Відповідачі не являються членом родини позивача, у квартирі не проживають, однак з реєстрації не зняті, особистих речей їх в квартирі не має, комунальні послуги не оплачують, участі в утриманні житлового приміщення не беруть. Позивач має намір на власний розсуд користуватись та розпоряджатися належним їй майном. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності та у відсутності позивача, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явились з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не надавали, були повідомлені належно про місце та час розгляду справи. Представник третьої особи - Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Приймаючи до уваги думку позивача, яка не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2018 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138650768 від 21.09.2018 року (а.с. 6-7). Разом з тим, згідно довідки Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області № 9964 від 31.10.2018 року за вищевказаною адресою крім позивача [PERSON] також зареєстровані [PERSON] (дочка позивача) та відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5) У зв'язку з чим, суд зазначає. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннямист.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі, але зареєстровані, чим порушують право власності позивача, позбавляючи її можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежена у здійсненні свого права власності. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставним, ґрунтується на законі, а відтак підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 319,321,391 ЦК України,

Outcome: approved