Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], неповнолітню [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна, 270-в/2; зобовязати [PERSON] селищну раду Новопсковського району Луганської області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], неповнолітню [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна, 270-в/2. За даною адресою зареєстровані, але фактично не проживають більше року відповідачі: його син [PERSON], невістка [PERSON] та онука [PERSON] В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятися з реєстрації, тим самим перешкоджають позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися належною позивачу квартирою, а саме продати її. Син відповідача та невістка не проживають разом півтора роки, на даний час проживають за різними адресами, онука проживає разом з матірю. Оскільки порушуються права позивача, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] позов не визнала, надала до суду заперечення. Вважає позовні вимоги щодо визнання її з донькою такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації місця проживання такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що в 2008 році в процесі подружнього життя з [PERSON] вони вирішили придбати особисте житло для сімї. Позивач запропонував оформити іпотеку на нього і вони з відповідачем погодилися. Вона з відповідачем [PERSON] знайшли квартиру за адресою: смт. Новопсков, вул. Магістральна, 270-в/2, позивач оформив квартиру на себе, зареєстрував її, [PERSON] та їх доньку за цією адресою як членів сімї, та вони разом сплачували кредит, виділяючи щомісячно кошти з сімейного бюджету. Влітку 2015 року у відповідача [PERSON] погіршилися стосунки з [PERSON], після чого позивач вигнав її з донькою з квартири. Враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позов, вважає що цей позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом і зняття його з реєстрації місця проживання за даною адресою. Відповідач [PERSON] у заяві і у судовому засіданні від 18.10.2016 визнав позов повністю, пояснив, що дружина і їх донька не проживають у спірній квартирі з літа 2015 року. Дитину після зняття з реєстрації він зареєструє у належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-б/32. В судовому засіданні позивач та його представник на заявлених позовних вимогах наполягали з підстав, викладених в позові. Позивач зазначив, що не заперечує проти того, щоб його онука була зареєстрована в іншій належній йому квартирі і не проти, щоб вона проживала в ній, вимоги до відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтримує та зазначає, що відповідача та її доньку він не виганяв з квартири та весь цей час поки вони не проживали в спірній квартирі не чинив перешкод їм. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки, та її представник позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні в частині визнання відповідача [PERSON] та її доньки такими, що втратили право користування спірним житлом і зняття їх з реєстрації місця проживання за даною адресою. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Луганської області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд дійшов до такого. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2008 [PERSON] належить на праві приватної власності квартира за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Карла Маркса, 270-в/2. Як вбачається з інформації, наданої [PERSON] селищною радою Новопсковського району Луганської області, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] ([PERSON]), 270-в/2. Згідно акту підтвердження не проживання від 05.07.2016, складеного депутатом [PERSON] селищної ради, громадяни [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за адресою: [INFO] ([PERSON]), 270-в/2. З довідки №\~2447, виданої [PERSON] селищною радою 04.07.2016, вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] ([PERSON]), 270-в/2, але фактично не проживають за вказаною адресою з 01.07.2015. Відповідно до витягу з протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини при [PERSON] районній державній адміністрації від 31.08.2016, зняття неповнолітньої [PERSON] з реєстрації за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2, порушує права дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач [PERSON] її донька. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] (шлюб розірвано рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 18.08.2016) та мають спільну доньку [PERSON] В серпні 2015 року до [PERSON] зателефонував її чоловік [PERSON] та сказав, щоб вона протягом трьох днів зібрала речі та виїхала з квартири за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2. ЇЇ доньку [PERSON] разом з онукою [PERSON] фактично вигнали з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в серпні 2015 року відповідач [PERSON] була в них в гостях, вони сиділи за столом, потім позвонив чоловік [PERSON] та сказав, що в неї є три дні, щоб зібрати речі та виїхати з квартири за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2. [PERSON] зателефонувала до свого свекра [PERSON] і він також сказав, що їй треба виїхати з квартири. Коли приїхали за речами, позивач почав кричати, що це його речі. [PERSON] пішла зі спірної квартири ще в серпні 2015 року добровільно та проживала зі своєю донькою у матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що влітку 2015 року [PERSON] попросила його допомогти перевезти речі та сказала, що її свекор [PERSON] вигнав її та доньку з квартири. Коли вони з [PERSON] приїхали за речами, позивач не впускав їх до квартири. Свекор [PERSON] казав, що це його квартира. Також [PERSON] виганяв відповідача [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вони з чоловіком не знали, що [PERSON] вивозить речі, чоловік це побачив з балкону та коли вони прийшли до квартири, жодних речей там не було. Свідок бажає зареєструвати онуку [PERSON] в належній їй на праві спільної сумісної власності з [PERSON], [PERSON] квартирі за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-б/32. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснила, що проживала разом з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] в квартирі за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2. В 2015 році стосунки з чоловіком погіршилися та він почав погрожувати їй та виганяти з квартири. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив суду, що коли в сина та невістки погіршилися сімейні відносини, він намагався зберегти сімю сина. Відповідача [PERSON] та онуку [PERSON] з квартири він не виганяв. Причини, з яких невістка з онукою виїхали зі спірної квартири, йому невідомі. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, ст. 212 зазначеного Кодексу встановлено, що суд оцінює докази за сво\-їм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду на\-перед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кож\-ного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в 2015 році склалися негативні стосунки. Як було встановлено в судовому засіданні, підтверджено показаннями свідків, що саме відповідач [PERSON] почав виганяти [PERSON] з квартири та саме на його вимогу остання зібрала речі та разом з донькою виїхала з квартири за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2. Позивач жодних протиправних дій по відношенню до відповідача [PERSON] не вчиняв та не виганяв її з донькою з квартири. За таких обставин вбачаються вимушені дії [PERSON] та її доньки [PERSON] щодо зміни місця проживання. В той же час в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила те, що саме її чоловік, а не свекор виганяв її з квартири. Повернутися до квартири протягом року відповідач з донькою не намагались. Позивач [PERSON] перешкод відповідачам [PERSON] та [PERSON] не чинив, та не з його вини останні покинули квартиру. Відповідно до ст. 107 ЖК України та роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосу\-вання судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 р. (з наступними змінами і доповненнями), наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживан\-ня, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в лис\-тах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт). Судом встановлено, що в спірній квартирі речей відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] не залишилося та останні більше року не проживають в зазначеній квартирі. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право на житло є одним із найголовнішим невідємних прав особи, проголошених ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в жилому приміщенні. При цьому Конституція проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2, з липня 2015 року та були відсутні за даною адресою понад 1 рік, не є власниками цього майна, а доказів щодо поважності причин відсутності суду не надали, то вони втратили право користування зазначеним жилим приміщенням та підлягають зняттю з реєстрації місця проживання за даною адресою. Доводи відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідачів [PERSON], [PERSON] судом не приймаються, оскільки не впливають на вирішення спору по суті та взагалі не стосуються предмету спору. Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізовані соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Із пояснень в судовому засіданні позивача вбачається, що у вказаній вище квартирі зареєстровані відповідачі його син - [PERSON], невістка - [PERSON] та онука - [PERSON] як члени його сімї. Однак сімя сина розпалася. Син проживає за іншою адресою. Невістка та онука проживають в матері [PERSON] Позивач не заперечує проти того, щоб його онука була зареєстрована в квартирі за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-б/32. Судом було зясовано в судовому засіданні, що всі співвласники цієї квартири: [PERSON], [PERSON], [PERSON] не заперечують проти реєстрації за вказаною адресою неповнолітньої дитини [PERSON] Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 3 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. А тому суд дійшов висновку про відсутність необхідності розлучати дитину з батьками, а тому визнає [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: смт. Новопсков, Луганська область, вул. Магістральна ([PERSON]), 270-в/2, та вона підлягає зняттю з реєстрації місця проживання за даною адресою. Суд також зауважує про те, що реєстрація дитини за іншою адресою не вплине на місце її проживання і своїм рішенням суд не вирішує питання, з ким буде проживати дитина. На час розгляду справи дитина, хоча і зареєстрована за адресою: [INFO], фактично проживає разом з матірю [PERSON] за іншою адресою, а тому, окрім нового місця реєстрації, для дитини нічого не зміниться і жодним чином права дитини порушені не будуть. Суд не приймає доводи третьої особи і витяг з протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини при [PERSON] РДА від 31.08.2016, оскільки представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що надаючи такий висновок, була зясована думка лише матері, натомість з батьком дитини служба у справах дітей з цього приводу не спілкувалась і його думка не зясовувалась. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з п.п.3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved