Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що У відповідності із статтями 1058 та 1059 Цивільного кодексу України 14.03.2013 між позивачем, [PERSON] , та АТ КБ «Приватбанк» (далі - банк) був укладений договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» № SAMDN25000733799642, у зв`язку з чим позивач стала споживачем банківських послуг. На підставі вказаного договору згідно з квитанцією № 26 від 14.03.2013 позивач внесла в касу банку, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 доларів США строком на 365 днів, а саме: до 14.03.2014 включно. Проте, 14.03.2014 банк не повернув позивачу вкладені кошти. У зв`язку з цим 25.04.2014 позивач звернулася до банку з вимогою про виплату всієї суми коштів, що маються на рахунку № SAMDN25000733799642, проте, дану вимогу банком проігноровано. Вказані обставини встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2017 у справі № 754/203/15-ц та в силу приписів частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають подальшому доказуванню, Зазначеним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2017 у справі № 754/203/15-ц стягнуто з банка на користь позивача депозитний вклад за договором № SAMDN25000733799642 від 14.03.2019 у розмірі 30 000 доларів США та 3% річних за період з 23.05.2014 по 14.03.2017 в розмірі 2532,33 доларів США, що еквівалентно 65840,58 грн. Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором депозитного вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх, зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої Законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою покидану коштів до дня фактичної видачі. Строк утримання банком частин належних позивачу коштів в розмірі 30 000,00 доларів США за період (з урахуванням строків позовної давності) з 10.07.2018 до 06.03.2019 включно складає 212 днів. Розмір пені, належної до стягнення за цей період складає 190 800,00 доларів США (30 000,00 доларів США : 100 х 3 х 212 днів). Тому позивач просила стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] пеню, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в розмірі 190 800,00 (сто дев`яносто тисяч вісімсот) доларів США. Відповідачем було подано до суду відзив згідно якого останній просив прийняти законне та обґрунтоване судове рішення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні просив врахувати при ухвалення судового рішення аргументи наведені у відзиві. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, що 14.03.2013 між позивачем, [PERSON] , та АТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» № SAMDN25000733799642, у зв`язку з чим позивач стала споживачем банківських послуг. На підставі вказаного договору згідно з квитанцією № 26 від 14.03.2013 позивач внесла в касу банку, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 доларів США строком на 365 днів, а саме: до 14.03.2014 включно. Проте, 14.03.2014 банк не повернув позивачу вкладені кошти. У зв`язку з цим 25.04.2014 позивач звернулася до банку з вимогою про виплату всієї суми коштів, що маються на рахунку № SAMDN25000733799642, проте, дану вимогу банком не виконано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2017 у справі № 754/203/15-ц стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача депозитний вклад за договором № SAMDN25000733799642 від 14.03.2019 у розмірі 30 000 доларів США та 3% річних за період з 23.05.2014 по 14.03.2017 в розмірі 2532,33 доларів США, що еквівалентно 65840,58 грн. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». У постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16 Верховний Суд України зробив висновок, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою , а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Не повертаючи грошові кошти за вимогою [PERSON] , банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, що відповідно було встановлено судовим рішенням, а отже остання має право на стягнення з відповідача пені передбаченої Законом статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак розмір пені, нарахований позивачем на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», перевищує розмір основної заборгованості. Тому суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру пені що підлягає стягненню з відповідача до суми в розмірі 30 000 дол. США. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 625, 629,1058,1070 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: approved