Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.11.2016 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Z37.508.70077, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 7475,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник в свою чергу зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Банк надав споживачу кредит строком на 12 місяців. Згідно з п. 1.4 Кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 10,00 % (маржу банк). Змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,5 %, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 19,5 %. Кінцевим терміном повернення кредиту є 18.11.2017 року включно. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а саме: кредитодавець не повідомив про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», її не ознайомили з умовами кредитування, банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Їй не була надана можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору та законодавства, що його регулює, вона не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті підписання даної угоди. Умови договору про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливими відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 5.4 кредитного договору щодо третейського застереження суперечить Закону України «Про третейські суди». Умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, оскільки позивач не отримувала від відповідача коштів для оплати такої страховки. Пункт 5.11 кредитного договору суперечить положенням ст.8 Закону «Про захист персональних даних», оскільки позивача фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати недійсним кредитний договір № Z37.508.70077 від 18.11.2016 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.11.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача Буковинського Т.Й. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про те, що позивач під час укладення договору ознайомлювалась з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміну його викладу не висловила, а зміст договору жодним чином не порушує її законних прав та інтересів. Відповідно до довідки-повідомлення від 18.11.2016 року, яку власноруч підписала позивач, вона підтвердила, що відповідач до підписання договору надав в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки з графіком щомісячних платежів. Також, згідно п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, який набрав чинності з 10.06.2017 року, загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо. Згідно Паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), яку власноручно підписала позивач та з яким погодилась, плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 2,6000 % від залишку заборгованості на кінець місяця, яку позивач згідно п.2.1 Кредитного договору щомісячно повинна сплачувати включно до 18 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів. Представник відповідача вважає необґрунтованим і посилання позивача на порушення її права щодо добровільного страхування, оскільки нею власноручно підписаний договір добровільного страхування життя. Посилання позивача на неправомірність положень договору про невідкличність її згоди на обробку персональних даних, на думку представника відповідача, є також необґрунтованим, оскільки зі змісту п.5.11 Кредитного договору вбачається, зокрема, що позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про свої права, передбачені Законом України « Про захист персональних даних» і про осіб, яким надаються його дані для виконання вищезазначеної мети. Отже, позивач жодним чином не позбавлена права письмово скасувати наданий нею дозвіл на обробку банком її персональних даних. Щодо третейського застереження представник відповідача зауважив на те, що дане положення не є істотною умовою договору та ніяким чином не вливає на права позивача. Посилаючись на викладене, а також положення ст.217 ЦК України, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.02.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, зазначивши у позовній заяві про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, зазначивши у відзиві на позовну заяву про розгляд справи у відсутність представника банку. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, представника відповідача та представника третьої особи на підставі наявних доказів. Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 18.11.2016 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z37.508.70077 (а.с.8-9) Згідно п. 1.1. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит (гроші кошти) на поточні потреби в сумі 7475,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, банк надає кредит у день підписання Кредитного договору строком на 12 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний банківський рахунок, вказаний позичальником. Згідно з п.п 1.4, 1.5, кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 10 % (маржу банк). Змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,5 %, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 19,5 %. Пунктом 5.7 договору визначено, що згідно постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, реальна процентна ставка складає 165,3000 % Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 3154,2400 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до п.2.1 цього договору. Відповідно до розділу 7 кредитного договору (графік щомісячних платежів за кредитним договором), кінцевий термін повернення грошових коштів визначено 18.11.2017 року. Позивач просить визнати недійсним вищевказаний кредитний договір, посилаючись на несправедливість умов та порушення ЗУ «Про захист прав споживачів». Представник відповідача проти вимог заперечував, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18.11.2016 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на дату укладення договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що вказані вимоги банком не було дотримано. В той же час, як вбачається з копії довідки-повідомлення, яка підписана позивачем, вона підтвердила, що кредитодавець 18.11.2016 року до підписання кредитного договору, надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме всю інформацію згідно ч.2 ст.11 вказаного вище Закону. Таким чином, в цій довідці позивач своїм підписом засвідчила той факт, що вона ознайомлена з довідкою-повідомленням; що наведена в довідці інформація є їй доступною та зрозумілою. Також, відповідно до п.5.1 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений, ознайомився з тарифами банку та згідний з ними, умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Як вбачається з копії кредитного договору, він підписаний позивачем, що свідчить про її ознайомлення з умовами кредитного договору. Твердження позивача про те, що вона не мала достатньо часу та можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, суд до уваги не приймає, оскільки дані твердження не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованим посиланням позивача в позовній заяві на порушення банком ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Аналіз даної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Пунктом 1.12 кредитного договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено ЗУ «Про банки і банківську діяльність», а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Крім того, ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання позивача на порушення вимог ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», виходячи з наступного. Згідно ст.32 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ст. 11 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до п. 5.1 кредитного договору позичальником надано згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Також, згідно п.5.11 кредитного договору, позичальник надає згоду банку на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази банківських послуг. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Тобто, позивач не позбавлена права письмово скасувати наданий банку дозвіл на обробку її персональних даних, а тому підстави для визнання недійсним договору з цих мотивів відсутні. Також, підставою для задоволення позовних вимог позивач зазначила про обмеження відповідачем права позивача у виборі страхової компанії. Так, відповідно до п.1.14 кредитного договору позичальником надано згоду на укладення на рахунок позичальника договору добровільного страхування життя. 18.11.2016 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» укладено договір добровільного страхування життя на випадок смерті від нещасного випадку. Будь-які докази того, що вказаний договір страхування було укладено під примусом, без вільного волевиявлення, позивачем не надано, а тому суд вважає ці твердження позивача безпідставними. Що ж стосується посилань позивача на неправомірність третейського застереження, то суд приймає до уваги ці доводи позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ст.5 ЗУ «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ч.1 ст.12 ЗУ «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди», який діяв на момент укладення оспорюваного кредитного договору, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, на час укладання між сторонами кредитного договору 18.11.2016 року, третейське застереження викладене у пункті 5.4, не відповідало вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно п. 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Як встановлено судом, кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надала позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та в цілому відповідає положенням ст. 203 ЦК України. Невідповідність п.5.4 кредитного договору вимогам ЗУ «Про третейські суди», про що зазначено вище, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, як про це просить позивач. А тому суд вважає можливим визнати недійсним пункт 5.4 цього договору щодо розгляду спорів третейським судом. Вимоги про визнання недійсним кредитного договору в цілому, суд вважає необґрунтованими з наведених вище в рішенні підстав. При таких обставинах суд задовольняє позовні вимоги частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. пропорційно до задоволених вимог, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial