Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсним договору іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.11.1993 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, про що Ватутінським відділом ЗАГС м. Києва 27.11.1993 року видано свідоцтво про шлюб за №263297. 02.11.2001 року подружжям [PERSON] було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. 02.11.2001 року за реєстровим №1-2682. 14.09.2004 року на підставі Договору іпотеки №2071-ІД01, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ніколенко В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №4165, [PERSON] в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за Рамковою угодою №2071 від 14.09.2004 року передала в іпотеку ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк» квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач звертає увагу на те, що Договір іпотеки №2071-ІД01 від 14.09.2004 року, укладений між Банком та [PERSON], є недійсним з огляду на відсутність його згоди на укладення вказаного договору. Таким чином, у відповідності до вимог законодавства, приватним нотаріусом при посвідченні оскаржуваного Договору іпотеки, укладеного 14.09.2004 року між [PERSON] та ЗАТ «ПроКредит Банк», у обов'язковому порядку мала бути витребувана письмова нотаріально посвідчена згода [PERSON], оскільки іпотечна квартира належить йому на праві спільної сумісної власності. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним Договір іпотеки №2071 -ІДО 1 від 14.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ніколенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за №416, укладений між [PERSON] та ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 08.08.2018 року від представника відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій представник зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Оспорюваний договір іпотеки укладений 14.09.2004 року, і з позовом до суду позивач звернувся лише 25.06.2018 року, тобто зі спливом 14 років. Позивачем не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав. Тому, представник відповідача наголошує на тому, що по справі № 754/8263/18 позивачем пропущено строк позовної давності та просить суд під час винесення рішення врахувати подання відповідачем Заяви про застосування строку позовної давності та застосувати наслідки спливу позовної давності [PERSON] до ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсними Договору іпотеки № 2071-ДІ01 від 14.09.2004р. 08.08.2019 року до суду надійшов Відзив представника відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» на позов. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що в обґрунтування вимог позивач вказує, що 14.09.2004 року на підставі договору Іпотеки №2071-ІДО1, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ніколенко В.М., [PERSON] в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за рамковою угодою № 2071 від 14.09.2004 року передала в іпотеку ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк» квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий з [PERSON] у власність за час перебування у шлюбі з нею. Позивач зазначає, що він, як співвласник даної квартири, згоди на передачу майна в іпотеку не надавав. Представник звертає увагу суду, що згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 16.07.2018 року власником квартири є [PERSON] Вказаний факт також відображений в іпотечному договорі від 14.09.2004 року, де зазначено в п. 1.1. що квартира є приватною власністю [PERSON] і належить їй на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Демчик В.В. державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори 02.11.2001 року. Отже, спірне нерухоме мано не є спільною сумісною власністю. Відсутність згоди позивача сама по собі не є підставою для визнання такого договору недійсним. Вказаний висновок викладений у постанові ВСУ за N 6-533цс16 від 30.03.2016 року. Крім того, позивачем була надана письмова нотаріально посвідчена згода на передачу квартири в іпотеку, що підтверджується копією заяви від 14.09.2004 року. Також представник відповідача зауважує, що в Договорі № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.06.2008 року в розділі «Гарантії та запевнення» міститься інформація про те, що «згода другого з подружжя Заставодавця на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку, що підтверджується заявою, яка зберігається в справах приватного нотаріуса», аналогічна інформація міститься в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23.12.2010 року в п. 4 Розділу «Інформація, пов'язана з нотаріальним посвідченням», а саме «згода чоловіка Заставодавця - [PERSON] на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. 23.12.2010 року за реєстровим № 5424». Відповідно до абз. 5 Розділу «Гарантії та запевнення» Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.06.2008 року, що міститься також і в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23.12.2010 року зазначено, що «не існує ніяких невідомих Іпотекодержателю обставин і дій, що можуть привести до ускладнення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором, визнання його недійсним чи неукладеним». Також [PERSON] у абз. 7 Розділу «Гарантії та запевнення» Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.06.2008 року, що дублюється також і в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23.12.2010 року зазначено, що «Договір підписано Іпотекодавцем добровільно, не під впливом помилки, тиску, чи тяжких обставин, Договір відповідає його внутрішній волі та наміром безумовного та реального виконання взятих на себе зобов'язань». Отже, ставлячи підпис на договорі [PERSON] тим самим підтвердила добросовісність своїх намірів на укладення Договору іпотеки. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Більше того, на спростування доводів позивача є наявна заява [PERSON] посвідчена приватним нотаріусом КМНО Ніколенко В.М. від 14.09.2004 року, що зареєстрована в реєстрі за № 4164, про те, що останній дає згоду на здійснення дружиною [PERSON] укладення договору іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов'язання за Рамковою Угодою № 2071 укладеного між банком та [PERSON] Дане посилання також підтверджується архівною довідкою Київського державного нотаріального архіву від 02.08.2018 року, де зазначено, що «в матеріалах справи знаходиться заява [PERSON] від 14.09.2004 року за реєстровим № 4164, щодо згоди на укладення дружиною [PERSON] договору іпотеки квартири за номером 100, що знаходиться в будинку за номером [ADDRESS] та була придбана в період зареєстрованого шлюбу». Враховуючи вище наведе, ПАТ «ПроКредитБанк» вважає, що у задоволенні [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.09.2018 року задоволено заяву позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], та заборонено Деснянському РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснювати реалізацію квартири [ADDRESS], зупинивши електронні торги за лотом № 284141 "Іпотека. Двокімнатна квартира № 100, площею 55, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.09.2018 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. У судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу у відсутності позивача та представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача ПАТ «ПроКредитБанк» у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у Відзиві на позов. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Ніколенко В.М. - у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.11.2001 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за № 1-2682 (а.с. 162). 14.09.2004 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступник ПАТ «ПроКредит Банк») та [PERSON] укладена рамкова угода № 2071, відповідно до якої кредитор на положеннях та умовах цієї угоди та договорів про надання траншу відкриває позичальнику кредитну лінію терміном на 36 місяців для задоволення особистих потреб (а.с. 161). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, 14.09.2004 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступник ПАТ «ПроКредит Банк») та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 2071-ІД01, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ніколенко В.М., згідно з умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 160). 09.11.2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено Угоду про внесення змін до Договору іпотеки № 2071-ІД01 (а.с. 10). 17.11.2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено Угоду №2 про внесення змін до Договору іпотеки № 2071-ІД01 (а.с. 11). 06.06.2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки (а.с. 12). 23.12.2010 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки (а.с. 13-15). В Договорі № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.06.2008 року в розділі «Гарантії та запевнення» міститься інформація проте, що «згода другого з подружжя Заставодавця на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку, що підтверджується заявою, яка зберігається в справах приватного нотаріуса», аналогічна інформація міститься в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23.12.2010 року в п. 4 Розділу «Інформація, пов'язана з нотаріальним посвідченням», а саме «згода чоловіка Заставодавця - [PERSON] на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. 23 грудня 2010 року за реєстровим № 5424». У абз. 2 Розділу «Гарантії та запевнення» Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 06.06.2008 року, що дублюється також і в Договорі № 4 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23.12.2010 року зазначено, що «предмет іпотеки належить Іпотекудавцю, ні Предмет іпотеки, ні жодна з його частин (в т.ч. Матеріали), а також права на Предмет іпотеки не перебувають у заставі, оренді, лізингу, під арештом, забороною, не є об'єктом спору та відсутні жодні інші обтяження чи права третіх осіб на Предмет іпотеки, за винятком тих, що встановлені на користь Іпотекодержателя або про які Іпотекодавець письмово попередив Іпотекодержателя до укладення Договору». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єкті нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №133146219 від 03.08.2018 року власником зазначеної квартири є [PERSON] (а.с. 42-43). Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою , п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статей 572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як передбачено у ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що його дружина [PERSON], не отримавши від нього нотаріально посвідченої згоди, не мала правових підстав для передачі в іпотеку належного їм на праві спільної сумісної власності майна, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, згідно нотаріально посвідченої заяви від 14.09.2004 року позивач надав згоду своїй жінці на передачу квартири [ADDRESS] в іпотеку. (а.с. 167). Вказана заява особисто підписана позивачем, у встановленому порядку зареєстрована у реєстрі, та посвідчена нотаріусом. Згідно архівної довідки Київського державного нотаріального архіву від 02.08.2018 року зазначено, що «в матеріалах справи знаходиться заява [PERSON] від 14.09.2004 року за реєстровим № 4164, щодо згоди на укладення дружиною [PERSON] договору іпотеки квартири за номером 100, що знаходиться в будинку за номером [ADDRESS] та була придбана в період зареєстрованого шлюбу» (а.с. 80). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Договору іпотеки № 2071-ІД01 від 14.09.2004 року, оскільки позивачем була надана відповідна згоду на укладення договору іпотеки, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Враховуючи те, що суд відмовляє в задоволені позовних вимог з підстав недоведеності та необґрунтованості, то питання про застосування строку позовної давності судом не вирішується. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed