Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № б/н від 27.12.2010 в розмірі 11 718,94 грн. та судових витрат у розмірі 2270,00 грн.Позивач зазначає, що зазначена заборгованість, виникла внаслідок укладення між відповідачем та АТ КБ «ПриватБанк» договору про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст.1066 ЦК України) та кредитного договору (ст.1054 ЦК України), та є заборгованістю за тілом кредиту. 29.01.2021 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України. Ухвалою від 25.06.2021 постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 03.09.2021 від відповідача до суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі та стягнути з позивача на свою користь витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 4000,00 грн. Також, від відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимоги по стягненню пені, в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності щодо пені у розмірі 3745,43 грн, що була на думку відповідача включена в тіло кредиту. 21.09.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 12.10.2021 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема в прохальній частині позовної заяви не заперечує щодо розгляду справи за відсутністю представника АТ КБ «ПриватБанк». Від представника відповідача до суду надійшла заяв про розгляд справи за його відсутності, заперечує щодо викладеного в позові, просить відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено наступне. 27.12.2010 відповідачем підписано Анкету-заяву, при підписанні якої остання погодилася, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами Приватбанку» становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. До суду не надано жодного документу, підписаного сторонами, який би містив в собі розмір відсоткової ставки за використання кредитного ліміту, комісії за обслуговування (членський внесок), відповідальність у вигляді відсотків відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, пені за прострочку, пені за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. та інших платежів, які банком нараховувались, відповідно до наданої позивачем виписки. Підписана відповідачем Анкета-заява не містить жодних умов кредитування. Відповідно до інформації з наданої позивачем копії Анкети-заяви, яка містить підпис відповідача, у вказаному формулярі Анкети-заяви заповнена інформація про персональні та контактні дані відповідача, а також останньою виконаний підпис під текстом у розділі «Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку прошу надати мені перераховані нижче послуги…». Зазначений розділ передбачає проставляння відміток навпроти запропонованого виду карток, а саме: платіжна картка кредитка «Універсальна», картка Gold, ідентифікація з паспортом, пенсійна карта, зарплатна, дебетова особиста, ощадкнижка («Депозит»), а також суму бажаного кредитного ліміту по платіжній картці кредитці «Універсальна»/ Gold. З наданої позивачем Анкети-заяви вбачається, що відповідач бажання щодо отримання нею платіжної картки кредитки «Універсальна» та/або Gold не виявляла та суму бажаного кредитного ліміту не вказувала. Матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що банком на підставі договору надання банківських послуг від 27.12.2010 відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надано відповідачу в користування кредитну картку, що зазначена у відповідній довідці про отримання картки. Так, з зазначених довідок, що надані АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідачу були надані картки: № [NUMBER] (дата відкриття 28.12.2006 року), № [NUMBER] (дата відкриття 06.12.2012 року), № [NUMBER] (дата відкриття 06.11.2013 року), № [NUMBER] (дата відкриття 16.06.2017 року) та № [NUMBER] (дата відкриття 17.10.2017 року). При цьому з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 28.12.2006 року (в графі «Інформація» зазначена цифрова послідовність 5457082951040760, що співпадає з номером картки, виданої 28.12.2006 року), однак з даної довідки також вбачається, що кредитний ліміт було встановлено у розмірі 8000,00 грн. 06.11.2013 року, а згодом збільшено до 8500,00 грн. 13.11.2013 року. Таким чином, з наданих позивачем доказів вбачається, що 27.12.2010 відповідачу не було видано картки, яку вона просила видати в Анкеті-заяві, а також не було встановлено початкового кредитного ліміту, як стверджує позивач в позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, визначено, що Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил (Анкета-заява) становить укладений Договір про надання банківських послуг. Також позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами, та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, що в сукупності із Анкетою-заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. За вимог ч.1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частинами 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до частин 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку вбачається, що відповідач просить надати йому зарплатну картку. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, а саме видачі банком кредитної картки та коштів по ній, зокрема, копій квитанцій, меморіального ордеру тощо. Більше того, Анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору на умовах, що зазначені у позові. Виходячи з правового аналізу вказаних норм «Умови та Правила надання банківських послуг», а також «Тарифи Банку» не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети-заяви чи збільшений розмір відсотків, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, пені за прострочку, пені за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. та інших платежів, які банком нараховувались, відповідно до наданої позивачем виписки, або в подальшому такі Умови не змінювались. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, враховуючи, що за умовами Анкети-заяви, остання разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів, не містять підпису позичальника, до суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання Анкети-заяви відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також погоджувалася саме на зазначені в позовній заяві Тарифи. Аналогічні висновки були викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) та підтверджені в постановах Верховного Суду від 02.06.2021 року по справі №201/2449/19 та від 24.06.2021 року по справі №369/6441/20. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму встановленого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки. Поззивачем не надано належних доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки та розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми заборгованості відповідачу не є можливим, а отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Також надана позивачем довідка про видачу кредитних карток позичальнику також не є належним підтвердженням, оскільки не містить підпису позичальника про отримання зазначених у довідці карток. Також дана довідка не містить дати укладення кредитного договору №б/н, що не дає змоги ідентифікувати даний договір та в подальшому ототожнювати його з підписаною відповідачем Анкетою-заявою. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 в справі № 703/3063/18. Також, даний розрахунок зроблений з 06.11.2013 та не включає весь період з моменту підписання відповідачем Анкети-заяви. Водночас, з виписки, наданої Позивачем, слідує, що станом на 06.11.2013 року відповідачу банком було встановлено заборгованість у розмірі 7077,80 грн., яка була перекинута з картки № [NUMBER] (дата відкриття 06.12.2012) на картку № [NUMBER] (дата відкриття 06.11.2013). Однак, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку до 06.11.2013 на картках відповідача був відсутній кредитний ліміт. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу того, звідки 06.11.2013 виникла заборгованість у розмірі 7077,80 грн на картці відповідача, яка потім стала підставою для нарахування відсотків та неустойки. Позивачем надано виписку за договором №б/н станом на 09.12.2020 щодо руху коштів на картковому рахунку. Дана виписка, як і надані позивачем довідки, не містить дати укладення кредитного договору № б/н, що не дає змоги ідентифікувати даний договір та в подальшому ототожнювати його з підписаною відповідачем Анкетою-заявою. Більше того, суд не може прийняте дану виписку, як доказ дії договору щодо користуванням відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, так як відсутні будь-які відомості, що свідчать про отримання відповідачем саме цих карток за спірним договором, а, таким чином, і користування ним цими кредитними коштами. Так само і відсутні жодні належні докази, які підтверджують факт відкриття відповідачу зазначеного рахунку. Довідка про видані картки не є таким підтвердженням, оскільки в ній відсутній підпис відповідача. Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2020 по справі №703/3063/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу. За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту у розмірі 11 718,94 грн. задоволенню не підлягає. Відповідачем у відзиві та клопотанні про застосування строку позовної давності щодо вимоги по стягненню пені акцентовано увагу, що позивачем в тіло кредиту було включено, крім безпосередньо кредитних коштів, також відсотки за користування кредитним лімітом, комісії за обслуговування (членські внески), відповідальність у вигляді відсотків відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, пені за прострочку, пені за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. та інші платежі. Дослідивши зазначені виписки, а також Розрахунок процентів, віднесених відповідачем до тіла кредиту за період з 27.12.2010 по 23.10.2020 та Розрахунок пені, віднесеної відповідачем до тіла кредиту за період з 27.12.2010 по 23.10.2020, що були долучені відповідачем до відзиву, судом встановлено наступне. Відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитним лімітом, комісій, неустойки та інших платежів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Оскільки, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, відсутні жодні докази того, що відповідачу взагалі видавалися кредитні картки «Універсальна», тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.12.2010 шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, комісії та членські внески, а також інші платежі, не зазначені в Анкеті-заяві. Разом з тим, як вбачається з виписки, що міститься в матеріалах справи, позивачем до тіла кредиту включалися проценти за неправомірне користування грошовими коштами, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі, що не відповідає зазначеним даною статтею 3% річних, пені за прострочку кредиту, комісії за обслуговування (членські внески), пені за прострочку кредиту на суму понад 100 грн., відсотки за користування кредитним лімітом. В Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 по справі №643/5521/19 (провадження №61-20093св19) викладено наступну позицію: «47. Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту». Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір №б/н від 27.12.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідачем у відзиві було заявлено вимогу про стягнення судових витрат на правничу (правову) допомогу із АТ КБ «ПриватБанк» на корись [PERSON] у розмірі 4000,00 грн. В обґрунтування заявленої вимоги відповідачем подано до суду копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 2194 від 14.07.2021, копію акту приймання-передачі виконаних робіт №1 від 31.08.2021 та копію розрахункової квитанції №31/08/21 від 31.08.2021 на загальну суму 4000,00 грн. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що заявлена вимога щодо стягнення з позивача на користь [PERSON] правничої допомоги у розмірі 4 000 грн. обґрунтована та підтверджена належними доказами, а відтак суд приходить до висновку про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу із АТ КБ «ПриватБанк» на корись [PERSON] у розмірі 4000,00 грн.

Outcome: approved