Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вказаним вище позовом просить визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 70,6 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], як за спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки спадкодавець за життя не здійснила державну реєстрацію своїх прав на даний будинок, вона позбавлена можливості оформити спадщину на своє ім»я. Сторони в судове засіданні не з»явилися, надали через канцелярію суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, в яких також зазначається про підтримання позову позивачем, та про визнання позову відповідачем. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Чернігівська районна державна нотаріальна контора про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причину своєї неявки не повідомила. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до територіальної громади села Ковпита в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно з п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомзему Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 25 травня 1990 року № 69, у рядку «суспільна група господарства» записується станом на 1 січня відповідного року одна з наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від зайняття голови господарства (сім'ї). Поняття суспільної групи господарства було припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки № 885-XII було введено в дію Закон України «Про власність». До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору та майно господарств інших суспільних груп, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність відповідного господарства, а саме: право власності на майно, яке належало двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Судом встановлено, що [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок в селі Ковпита Чернігівськго району Чернігівської області, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 08 вересня 1979 року, посвідченого виконавчим комітетом Ковпитської сільської Ради депутатів трудящих Чернігівського району Чернігівської області та зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій під № 10, дублікат якого виданий секретарем виконкому Ковпитської сільської ради Пустовойт Н.В. 05 серпня 2014 року за реєстровим №55(а.с.20). Як вбачається з довідок виконавчого комітету Ковпитської сільської ради №№790,789,791 від 23.09.2014 року, згідно записів погосподарських книг сільської ради житловий будинок по [ADDRESS] був зареєстрований по день її смерті за [PERSON]. Станом на 15.08.1991 року господарство [PERSON] відносилось до категорії „колгоспний двір", і вона була головою колгоспного двору. Земельна ділянка за даною адресою була передана у власність [PERSON] на підставі рішення виконкому Ковпитської сільської ради №11 від 16.03.1994 року. Проте правовстановлюючий документ на дану земельну ділянку [PERSON] не отримувала ( а.с.45,46). Таким чином, [PERSON] за життя набула право власності на домоволодіння по [ADDRESS], оскільки будинок зареєстрований на неї в погосподарській книзі. Відповідно до записів свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року (а.с.10). Після смерті [PERSON], спадщину за законом прийняла її донька [PERSON], за заявою якої в Чернігівській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №287/2014. До спадкового майна належить вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами. У видачі свідоцтва про право на спадщину на даний будинок нотаріусом позивачу відмовлено, у зв»язку з відсутністю державної реєстрації права власності, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії ( а.с.22). Таким чином, до позивача [PERSON], як до спадкоємця першої черги за законом, на спірний будинок перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] З довідки Чернігівського районного бюро технічної інвентаризації за № 230 від 08.07.2014 року вбачається, що право власності на спірний будинок, не зареєстровано (а.с.23). Як вбачається з копії технічної документації, проведеної станом на 23 червня 2014 року (а.с.13-19), житловий будинок по [ADDRESS] має загальну площу 70,6 кв.м., житлову - 25,0 кв.м., вартість спірного домоволодіння становить 30511 грн. Відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок на ім»я спадкодавця [PERSON] унеможливлює реалізацію спадкоємцем [PERSON] законного права, окрім як в судовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON], як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], можливо визнати право власності на спірне домоволодіння. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, тому, виходячи з Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України та постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року, до даних правовідносин застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Outcome: approved