Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовує тим, що 26 листопада 2002 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Подружнє життя не склалось, оскільки вони не зійшлися характерами, в них різні погляди на життя. За час шлюбу в них так і не склалися нормальні сімейні стосунки, постійні сварки та конфлікти між ними негативно впливають на психологічний розвиток дітей. Неодноразові спроби примиритись не дали ніяких результатів. Кожен з них живе своїми інтересами, примирення не можливе (а.с.2). Відповідачем заявлено зустрічний позов про визначення місця проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з ним, що буде відповідати інтересам дітей, оскільки [PERSON] веде розпусний спосіб життя, що негативно впливає на психологічний розвиток дітей. Крім того вона немає постійного місця проживання. Сварки та скандали відбувались між ним та позивачем у звязку з її розпусним життям. Позивач користувалась його відсутністю, оскільки він вимушений був виїжджати на сезонні роботи до Угорської Республіки, щоб забезпечувати належний рівень життя дітям, приводила додому коханця (а.с.32-35). Ухвалою суду від 12.01.2017 року вказані позови об'єднано в одне провадження (а.с.47). Позивач та її представник в судовому засіданні пояснили, що сім'я розпалась та дружина пішла від чоловіка. Разом з нею пішли діти. Свої позовні вимоги позивач підтримує та просить їх задовольнити. [PERSON] зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що обставини наведені позивачем за зустрічним позовом є надуманими та безпідставними. Вона як мати забезпечувала за відсутністю батька дітей всім необхідним, належне їх виховання та догляд. Відповідач та його представник не заперечували проти розірвання шлюбу, але зазначили, що причини розпаду сім'ї, зазначені позивачем, не відповідають дійсності. Конфлікти в сім'ї виникли через подружню зраду дружини. Відповідач погоджується на розірвання шлюбу, оскільки примирення є неможливим. Про зраду дружини чув від людей. Погоджується на проживання дітей з дружиною, вважає, що це буде відповідати інтересам дітей за умови, якщо дружина не буде перешкоджати йому у прийнятті участі їх вихованні та спілкуванні з ними. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з»явилася, однак до суду подано висновок органу опіки про не доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] є її сином. Коли її син одружився було все добре. Потім їй говорили про те, що її невістка на стороні має іншого чоловіка на імя [PERSON]. Вона йому прала, готувала їжу. Також був ще інший чоловік на прізвище Шереш. Їй люди говори, що інша свекруха таку невістку вже давно б вигнала. Була свідком сварки між сином та невісткою. Остання поводилась грубо. Також грубо вона поводиться з дітьми, підвищувала голос. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне. У всі у селищі Вилок знають про те, що позивачка має «кавалера», ховалась з ним у барі. Вона йому прала, носила їжу. Особисто бачила декілька разів як біля їх будинку стояв автомобіль. У цей автомобіль сідала позивач. Що робив власник автомобіля у будинку сторін не бачила. Згідно зі ст.112 СК України, - суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26 листопада 2002 року у виконкомі Буківської сільської ради, Виноградівського району, актовий запис за № 15 (а.с.7). Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9) Судом встановлено, що сім"я сторін фактично розпалась, їх шлюб існує формально, сторони тривалий час припинили подружні відносини. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, у свою чергу сторони не мають наміру зберегти шлюб. Збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їхнім дітям. Так, у відповідності до ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Таким чином, вимога позову про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом суд враховує також наступне. Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не випливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року). Сторони в судовому засіданні категорично заперечували про зясування думку дітей щодо їх подальшого проживання з одним з батьків. В свою чергу батько дітей при розгляді справи не заперечував щодо місця проживання дітей з матірю. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Відповідно до ст.ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ст. 155 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного Кодексу України України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом також встановлено, що діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають разом із матірю. Остання з дітьми змінила місце проживання, а діти до цього і місце навчання. Діти знаходяться на утриманні матері, забезпечення умовами для проживання (а.с. 78, 79, 80, 81). За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Покази свідків суд до уваги не приймає, оскільки їх показання ґрунтуються на чутках, припущеннях та домислах, допитані свідки не були безпосередніми свідками розпусної чи аморальної поведінки матері дітей. Крім цього, [PERSON], [PERSON], як і їх діти характеризуються виключно позитивно (а.с.38,39,40,41,42,76). Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26.01.2017 року № 03-09/278, зазначається про про недоцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком (а.с.65-66). Суд, оцінивши докази та обставини по справі, дотримання принципу Декларації прав дитини, встановивши відсутність передбачених ч. 2ст. 161 СК України виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітніх дітей з її матір'ю, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Судові витрати понесені позивачем в сумі 551,20 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом.

Outcome: approved