Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з дійсною заявою, у якій просив визнати втратившим право користування житловим приміщенням [PERSON] - відповідача по справі. В поданій заяві позивач зазначив, що являється власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному будинку зареєстрований відповідач - член сім"ї колишнього власника вказаного будинку. З 2014 року відповідач не проживає за адресою своєї реєстрації у зв`язку з виїздом на інше місце проживання. В зазначеному будинку не залишилося речей та документів відповідача. Договору найму житлового приміщення позивач з відповідачем не укладав. В добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстрації відповідач не бажає. За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом. За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов`язків по оплаті комунальних послуг не несе. До початку судового засідання позивач надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив задовольнити поданий позов та справу роглядати без його участі. З боку відповідача, до початку судового засідання на адресу суду також надійшла заява згідно яких він визнав позовні вимоги, також просив розглядати справу без його присутності у судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного. Предметом даного позову являється захист прав власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача, що регулюється цивільним законодавством, а також положеннями житлового законодавства. Відповіднодо положень ст. 383 ЦК України та ст.150 Житлового Кодексу України - власник має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі ст.71 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, згідно ст.405 ЦК України - член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст.72 Житловго Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. До цього ж також, суд у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України , вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи положення п.34 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - власник житла має право вимагати визнання поперднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Враховуючи зазначені правову положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю, а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками. Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А так, враховуючи, що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та членами сім"ї колишнього власника житла - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють правовідносини між власником житла та попереднім власником , які викладені вище. Згідно договору купівли-продажу житлового будинку від 13 вересня 2018 року [PERSON] купив житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] ( а.с.4). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.5/ вбачається, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2018 року. Копією домової книги підтверджується факт реєстрації у вказаному будинку відповідача [PERSON] (а.с.6) З акту, складеного депутатом виконавчого комітету Попаснянської міської ради Луганської області /а.с.7/ від 27.11.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] , 1981 року народження - колишній власник зазначеного житла, та не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що прав передбачених ст..78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у відповідача не виникає, так як позивачем доведено, що відповідач тривалий час не виконує свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутній у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин. При цьому, також суд враховує той факт, що відповідач визнав даний позов, в добровільному порядку та надав суду відповідну заяву. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON] не мешкає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин. На підставі викладеного, ст. ст.71,72, 78, 150 ЖК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved