Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду 08.12.2017 з позовом про поділ майна подружжя та зняття арешту з частки майна, зазначивши підставою позову ст.ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (надалі СК України), ст. 89 Земельного кодексу України (надалі ЗК України), ст.ст. 368, 369 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 87, 89 Закону України «Про виконавче провадження», у спосіб захисту, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Позиція позивача викладена в позовній заяві і полягає в такому. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що з 13.03.1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Заводським районним відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 66. Вказаний шлюб розірваний 27.07.2013. В позові зазначено, що в період шлюбу сторони, за спільні кошти, задля утримання та обслуговування спільного житлового будинку, господарських будівель та споруд набули у власність земельну ділянку № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та розташовану поруч земельну ділянку № [NUMBER] за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Богатирівка. На цих земельних ділянках, до їх набуття у власність, сторонами за спільні кошти був придбаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2014 року у цивільній справі № 335/7530/13-ц про поділ майна подружжя, вказаний будинок визнаний спільною власністю сторін та здійснено його поділ. Наприкінці березня 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням про поділ відповідних земельних ділянок, однак відповідач не повідомивши позивача, сама звернулась до реєстраційної служби та зареєструвала спірні земельні ділянки на своє ім'я. 21.11.2017 позивачу стало відомо, що Вільнянським районним відділом державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження № 52885104 про стягнення з [PERSON] грошових коштів, здійснюються заходи щодо продажу зазначених спірних земельних ділянок для погашення заборгованості. У зв'язку з чим позивач, вважаючи себе співвласником спірних земельних ділянок, звернувся до суду і просить їх поділити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник 3-ї особи ([PERSON].) в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову, а також просила суд слухати справу у її відсутності. Представник 3-ї особи Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального УЮ у Запорізькій області в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином (а.с. 105), про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди учасників суд приходить до висновку про можливість слухати справу у відсутності відповідача, представника 3-ї особи, на підставі тих доказів, що містяться в справі. 11.12.2017 ухвалою суду позов залишений без руху. 04.01.2018 недоліки усунуті. Ухвалою суду від 25.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче судове засідання. 16.02.2018 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову в повному обсязі та слухання справи у її відсутності (а.с. 54). 20.02.2018 представником позивача надані додаткові документи на підтвердження позовних вимог, а саме рішення Люцернянської сільської ради від 01.11.2012 року, постанову про арешт майна від 14.12.2015 (а.с. 58, 59). 01.03.2018 до суду від 3-ї особи [PERSON] надійшли письмові пояснення (заперечення) щодо позовних вимог та надані документи на підтвердження заперечень (а.с. 72-74,77-80, 81-86). 20.03.2018 до суду надійшла від представника позивача відповідь на письмові пояснення (заперечення) 3-ї особи (а.с. 93-95, 96, 97-98). 20.03.2018 ухвалою суду закрите підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду (а.с. 100-102). Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є поділ майна. У судовому засіданні встановлено наступне. З 13.03.1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Заводським районним відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 66 (а.с. 19). Вказаний шлюб розірваний 27.07.2013 (а.с. 20). В позові зазначено, що в період шлюбу сторони, за спільні кошти, задля утримання та обслуговування спільного житлового будинку, господарських будівель та споруд набули у власність земельну ділянку № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та розташовану поруч земельну ділянку № [NUMBER] за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Богатирівка. Земельні ділянки були набуті відповідачем у власність під час шлюбу на підставі виданих Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, державних актів серії [NUMBER] від 03.06.2008 та серії [NUMBER] від 23.09.1998 року. На цих земельних ділянках, до їх набуття у власність, сторонами за спільні кошти був придбаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2014 року у цивільній справі № 335/7530/13-ц про поділ майна подружжя, вказаний будинок визнаний спільною власністю сторін та здійснено його поділ. Наприкінці березня 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням про поділ відповідних земельних ділянок, однак відповідач не повідомивши позивача, сама звернулась до реєстраційної служби та зареєструвала спірні земельні ділянки на своє ім'я. 21.11.2017 позивачу стало відомо, що Вільнянським районним відділом державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження № 52885104 про стягнення з [PERSON] грошових коштів, здійснюються заходи щодо продажу зазначених спірних земельних ділянок для погашення заборгованості. У зв'язку з чим позивач, вважаючи себе співвласником спірних земельних ділянок, звернувся до суду і просить їх поділити. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред'явлення до суду позову про поділ майна подружжя випливає з положень статей 15, 16, а також статей ст.ст. 368, 369 ЦК України, а також ст.ст. 60-71 СК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється шляхом поділу майна, що є спільною частковою власністю. Позивач, який має намір поділити майно, набуте під час шлюбу, вважає, що в нього є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частини 2 відповідної статті при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що спірні земельні ділянки відповідач набула у власність на підставі виданих Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, державних актів серії [NUMBER] від 03.06.2008 та серії [NUMBER] від 23.09.1998 року. Вказані державні акти не були надані позивачем для огляду суду, крім того представник позивача вважає, що для вирішення цього питання не має значення як відповідач набула право власності на спірні земельні ділянки платно чи безоплатно. Суд з цим не може погодитись, так відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» земельні ділянки на які право власності отримано в результаті приватизаціє не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя виходячи з наступного. Законом України від 11 січня 2011 року № 2912-УІ „Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч.5, якою передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ч.ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Зазначена позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року № 6-98 цс11 та від 22 лютого 2012 року № 6-99 цс11 і відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як вбачається з позовної заяви спірні земельні ділянки, набуті відповідачем у власність на підставі виданих Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, державних актів серії [NUMBER] від 03.06.2008 та серії [NUMBER] від 23.09.1998 року, а отже вирішальним для цієї справи є яким саме чином відповідач отримала у власність спірні земельні ділянки: платно на підставі укладання цивільного договору відповідно до вимог ЦК України, або безоплатно на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У відповідності до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішення суду повинно бути мотивованим і обґрунтованим, і не може ґрунтуватися на припущеннях. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не дотримані вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надані докази, стосовно підстав набуття права власності відповідача на спірні земельні ділянки, а тому позовні вимого стосовно визнання спірних земельних ділянок спільною власністю а також їх поділ не підлягає задоволенню. Суд, відмовляючи в позові про визнання земельних ділянок спільною власністю подружжя та їх поділ, приймає до уваги, що позовні вимоги про зняття арешту з частки майна є похідними від визнання земельних ділянок спільною власністю подружжя та їх поділ, тому відмовляючи в задоволенні позову з вищенаведених підстав, суд відмовляє і в задоволенні позову про зняття арешту та заборону зі спірних частин земельних ділянок.

Outcome: dismissed