Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому з урахуванням зави про збільшення позовних стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 75 288,53 грн., витрати понесені на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.2013 позивачем передано в позику відповідачу грошові кошти у розмірі 16 800,00 грн. строком до 16.10.2013. Посилається в позові на те, що дані обставини підтверджуються надаю відповідачем розпискою. Станом на день подання позовної заяви відповідачем зобов`язання згідно розписки від 01.08.2018 виконанні не були, кошти за не повернуті. Враховуючи викладене вище позивач просить суд позов задовольнити. 31.01.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 25.02.2020 до суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 27.02.2020 по справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви із додатками направлено на адресу відповідача та третьої особи. Ухвалою суду від 27.04.2020 розгляд справи призначено у судовому засіданні із повідомленням сторін. Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подано. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з наведених у позові підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставили. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 16.07.2013 [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 16 800,00 грн. терміном на 3 місяці до 16.10.2013 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 11). Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 16.07.2013 в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження наявності боргових зобов"язань перед позивачем на суму 16 800,00 грн. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 16 800,00 грн. у визначений у розписці строк, тобто до 16.10.2013 позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 16 800,00 грн. підлягають задоволенню. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати за період з 17.10.2013 по 16.09.2020, в порядку ст. 625 ЦК України. Із розрахунку наведеного у позовній заяві вбачається, що позивач просить стягнути із відповідача інфляції втрати за період із 01.01.2014 по 07.09.2020 у розмірі 20 626,06 грн. та 3 % річних за період із 01.01.2014 по 07.09.2020 у розмірі 3 369,64 грн. Однак, із здійсненого судом за допомогою офіційної бази «Ліга» розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період з 01.01.2014 по 07.09.2020 становлять 27 568,28 грн., та 3 % річних у розмірі 3 369,64 грн. Виходячи з принципу диспозитивності, відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги межі заявлених вимог в цій частині позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 01.01.2014 по 07.09.2020 в розмірі 3 369,64 грн. та інфляції втрати за період із 01.01.2014 по 07.09.2020 у розмірі 20 626,06 грн. Окрім цього, як вбачається із позовної заяви, позивач також просить суд стягнути на його користь суму процентів за період із 31.12.2013 по 07.09.2020 у розмірі подвійної ставки НБУ, яка становить 34 492,83 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони стягнення відсотків за користування позикою не встановлювали, строк повернення позики визначили до 16.10.2013. Відтак у межах строку надання позики та до 16.10.2013 відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги повернути усю заборгованість. Отже, припис абзацу 2 частини 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку надання позики, тобто із 16.07.2013 по 16.10.2013 Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 під час розгляду справи № 444/9519/12. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином позивачем не обґрунтовано вимогу про стягнення процентів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача відсотків від суми позики за період із 16.07.2013 по 16.10.2013 у розмірі облікової ставки Національного банку України, що становить 284,68 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, позов підлягає задоволенню частково. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 7 000,00 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 7 000,00 грн., надано оригінал ордеру серії КС № 703602; додаток № 1 до договору № 1/1/20 від 01.12.2019 про надання адвокатської допомоги, укладеного між адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем, свідоцтво КС № 5174 від 17.07.2014 та Клієнтом - [PERSON] ; довідка-розрахунок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату по договору № 1/1/20 від 01.12.2019 про надання адвокатської допомоги, укладеного між адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем, свідоцтво КС № 5174 від 17.07.2014 та Клієнтом - [PERSON] ; Акт виконаних послуг (робіт), згідно договору № 1/1/20 від 01.12.2019 про надання адвокатської допомоги, укладеного між адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем, свідоцтво КС № 5174 від 17.07.2014 та Клієнтом - [PERSON] ; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16/в від 15.06.2020 на суму 7 000,00 грн. Згідно довідки-розрахунку про розмір коштів, адвокатом надані послуги: надання правової консультації (0,5 год.), підготовка та складання адміністративного позову (підготовка позову, формування та копіювання додатків до позову, час витрачений на подання позову до суду (5,5 год.), представництво адвокатом у судовому засіданні 13.07.2020 року, яке включає час витрачений адвокатом на проїзд до суду (1 год.). Вартість наданих послуг склала 7 000,00 грн. (1 год. - 1 000 грн.). Відповідно до прибуткового касового ордеру № 16/в від 15.06.2020 позивачем сплачено адвокату 7 000,00 грн. за надані послуги. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Разом з тим, 13.07.2020 розгляду справи по суті не було. Доказів того, що адвокатом витрачено 1 годину на проїзд до суду матеріали справи не містять, а тому вважати, що витрати адвоката на проїзд до суду 13.07.2020 є виправданими,суд не вбачає На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 840,80 грн.

Outcome: partial