Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про витребування квартири за адресою м. Львів, вул. Тракт Глинянський, 161а/15. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 05.04.1983р. разом з матірю постійно проживала у квартирі № 15 в будинку № 161а на вул. Тракт Глинянський у м. Львові. Квартира отримана її батьками за місцем праці на овочевій фабриці. У 2006р., після смерті матері та одруження із [PERSON], придбала квартиру № 144 за адресою м. Львів, вул. Ряшівська, 13 та постійно проживала в ній і одночасно, залишилась основним квартиронаймачем спірної квартири. Після розлучення у 2007р. та внаслідок зловживання алкогольними напоями, потрапила до лікарні, де її було поставлено на облік лікаря-нарколога. Весь цей час фактично проживала в квартирі № 144 на вул. Ряшівській, 13 у м. Львові, а спірну квартиру періодично здавала в найм. При цьому, питанням здачі цієї квартири в найм займався її дід [PERSON] Згодом, після вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, квартира вибула з володіння позивача та внаслідок низки правочинів на даний час перебуває у власності відповідача. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.05.2016р. [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні згаданих вище злочинів та крім цього встановлено, що [PERSON], використовуючи підроблений паспорт позивача, діючи під видом потерпілої [PERSON], видала довіреність на імя [PERSON] на право представництва інтересів [PERSON] при приватизації спірної квартири, а також довіреність на право представляти інтереси [PERSON] при купівлі-продажу цієї квартири. На підставі таких довіреностей [PERSON] отримав у відділі приватизації ЛРА ЛМР свідоцтво про право власності на квартиру від 12.05.2010р., а 21.05.2010р. уклав договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відчужив таку гр. [PERSON] На даний час власником спірної квартири є відповідач, однак враховуючи, що майно вибуло з володіння власника поза волею позивача, просить витребувати таке в судовому порядку. Процесуальні дії, вчинені судом під час розгляду справи та узагальнена позиція учасників справи. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.12.2017р. відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно, визначено відповідачу строк для подання відзиву. Відзиву на позовну заяву відповідач не надав. При цьому, подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Зокрема, з заявою про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого квартира вибула з володіння позивача остання звернулась до начальника УБОЗ ГУ МВС України у Львівській області 30.11.2010р., а відтак, саме з цього часу їй достеменно було відомо про порушення її прав та про особу, яка його порушила. Однак, з позовом до суду позивач звернулась лише 06.12.2017р., тобто по спливу загального трьохрічного строку позовної давності і при цьому, не надала доказів поважності причин пропуску такого строку, наслідком чого є відмова в задоволенні позову. Крім того, за умовами договору купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбав зазначену квартиру, така належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2010р. і останній підтвердив, що не приховав від покупця обставин, які мають істотне значення, зокрема, про наявність законних інтересів інших осіб, внаслідок чого відповідач не знав і не міг знати про порушення прав позивача. На таку заяву повноважний представник відповідача подав письмові заперечення. Зокрема, початком перебігу позовної давності слід вважати момент, з якого особа довідалась або могла довідатись про порушення її права, а достовірне твердження про порушення цивільного права позивача міститься у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 23.05.2016р., у звязку з чим саме такий момент слід вважати початком перебігу строку позовної давності. При цьому, внаслідок хронічної хвороби позивача та перебування її на стаціонарному лікуванні позов не міг бути заявлений раніше. Крім того, право особи предявити позов про витребування майна з чужого незаконного володіння строком позовної давності не обмежується, а майно може бути витребувано незалежно від добросовісності набувача. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.04.2018р. витребувано для огляду в судовому засіданні у Департаменту житлового господарство та інфраструктури Львівської міської ради Наказ\~ Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 26 березня 2008 року № 132 «Про вилучення квартири № 15 у будинку № 161а на вул. Тракт Глинянський з обліку службових та зміну договору найму на [PERSON]С.». Оригінал цього наказу надано суду для огляду 18.06.2018р., після чого такий повернуто у Департамент житлового господарство та інфраструктури Львівської міської ради. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018р. витребувано у Державного нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу серія та номер: 1-194, виданого 06.03.2014 року, квартири за адресою: м. Львів, вул. Тракт Глинянський, 161а/15. Копії матеріалів зазначеної нотаріальної справи (а.с.86-119) надійшли на адресу суду 13.06.2018р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018р. за клопотанням позивача у порядку\~забезпечення позовних\~вимог,\~до розгляду\~справи по\~суті накладено\~арешт на квартиру № 15 в будинку № 161а на вул. Тракт Глинянський у м. Львові, яка зареєстрована за [PERSON]. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.07.2018р. залучено до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, [PERSON], [PERSON]. Визначено третім особам строк для надання письмових пояснень щодо позову. Письмових пояснень щодо позову треті особи не подали. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON], повноваження якого підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.12.2017р. та ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 082169, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, проти обґрунтованості такої заперечив, оскільки у віндикаційних правовідносинах строк позовної давності не поширюється, за виключенням пропуску десятирічного строку, коли в добросовісного набувача виникає право на визнання права власності за набувальною давністю. Представник відповідача адвокат [PERSON], повноваження якого підтверджується ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 118758 проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки такий предявлено по спливу загального строку позовної давності. Наслідком цього є відмова в задоволенні такого позову, про що і просить суд ухвалити рішення. По суті позовних вимог також заперечив, оскільки позивач не була власником майна, тому не має права на його витребування, в свою чергу відповідач оплатно придбав квартиру і є добросовісним набувачем. Треті особи в судове засідання на зявились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Враховуючи обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Позиція суду. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 132 від 26.03.2008р. (а.с.8), оригінал якого оглянуто в судовому засіданні[ADDRESS] в будинку № 161а на вул. Тракт Глинянський у м. Львові вилучено з обліку службових та визнано основним квартиронаймачем позивача [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18), на даний час власником цієї квартири є відповідач [PERSON], який набув таку у власність на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2014р., належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.86-87). Продавцем спірної квартири за вказаним договором була [PERSON], якій квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2010р., копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.97). При цьому, згідно договору купівлі-продажу від 21.06.2010р., продавцем квартири був [PERSON], якому квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2010р. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.05.2016р. (а.с.9-17), який не оскаржувався та набрав законної сили [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України та призначено відповідне покарання. Зокрема, вказаним вироком встановлено, що [PERSON] на початку травня 2010 року повторно, шляхом обману та зловживання довірою, діючи з корисливих мотивів для власного безпідставного збагачення, за попередньою змовою групою осіб з підсудним [PERSON] та невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, незаконно заволоділи майном потерпілої [PERSON] в особливо великих розмірах, а саме: квартирою на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові вартістю 277301 грн. Так, [PERSON] разом із невстановленою слідством особою на ім'я «Ваня», матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, залучили до участі у вчиненні злочину як співвиконавця [PERSON], який був обізнаний у злочинних планах останніх та вступив у змову з ними з метою отримання особистої вигоди. В подальшому 12.05.2010р., використовуючи підроблений паспорт громадянки [PERSON]С, невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва [PERSON], діючи під видом потерпілої [PERSON], видала довіреність №592 від 12.05.2010р. на ім'я [PERSON] на право представляти інтереси [PERSON] при приватизації належної їй квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові. Продовжуючи злочинний умисел, 12.05.2010р., використовуючи підроблений паспорт громадянки [PERSON]С, невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи під видом потерпілої [PERSON], в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва [PERSON] видала довіреність №1741 на ім'я [PERSON] на право представляти інтереси [PERSON] при купівлі-продажу належної їй квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові. 18.05.2010 року [PERSON] разом із невстановленою слідством особою на ім'я «Ваня», матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, використовуючи нотаріально посвідчену довіреність №592 від 12.05.2010р., видану невстановленою слідством особою під видом потерпілої від імені [PERSON]С на право представляти її інтереси при приватизації належної [PERSON] квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, передали цю довіреність [PERSON], після чого\~\~ [PERSON] у зазначений день отримав у відділі приватизації Личаківської районної адміністрації ЛМР за адресою: м. Львів, вул. К. Левицького, 67, свідоцтво про право власності на квартиру на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові №Л18843. 21.05.2010 року [PERSON] разом із невстановленою слідством особою на ім'я «Ваня», матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, використовуючи нотаріально посвідчену довіреність №1741 від 12.05.2010р., видану невстановленою слідством особою під видом потерпілої [PERSON]С від імені останньої на право представляти її інтереси при купівлі-продажу квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, передали цю довіреність [PERSON], після чого [PERSON] у зазначений день в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 7, уклав договір купівлі-продажу квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, відповідно до якого продав належну [PERSON] квартиру, дійсна вартість якої становила 277301 грн., [PERSON] за 51000 грн., заподіявши потерпілій майнову шкоду в особливо великих розмірах. Крім цього, підсудний [PERSON] 18.05.2010 року у групі з невстановленою слідством особою на ім'я «Ваня», матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою заволодіння чужим майном, а саме квартирою потерпілої [PERSON] на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, використовуючи завідомо підроблену нотаріально посвідчену довіреність №592 від 12.05.2010р., виданої невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в\~ окреме\~\~ провадження, під\~\~ видом та\~\~ від імені\~\~ потерпілої\~\~ [PERSON] на підставі підробленого паспорта громадянки [PERSON] серії КС №712813, виданого 18.06.2009р. Личаківським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, на право представляти інтереси [PERSON] при приватизації належної їй квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, передавши її підсудному\~\~ [PERSON], який був обізнаний у злочинному плані останніх, після чого [PERSON] у зазначений день використав вказану завідомо підроблену довіреність, отримавши у відділі приватизації Личаківської районної адміністрації ЛМР за адресою: м. Львів, вул. К.Левицького, 67, свідоцтво про право власності на квартиру на вул.Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові №Л18843. В подальшому 21.05.2010 року [PERSON], продовжуючи злочинний умисел, у групі з невстановленою слідством особою на ім'я «Ваня», матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою заволодіння чужим майном, а саме квартирою потерпілої [PERSON] на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, використовуючи завідомо підроблену нотаріально посвідчену довіреність №1741 від 12.05.2010р., виданої невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, під видом та від імені потерпілої [PERSON] на підставі підробленого паспорта громадянки [PERSON] серії КС №712813, виданого 18.06.2009 р. Личаківським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, на право представляти інтереси [PERSON] під час купівлі-продажу квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, передавши цю довіреність підсудному [PERSON], який був обізнаний у злочинному плані останніх, після чого [PERSON] у зазначений день в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 7, використав вказану завідомо підроблену довіреність, уклавши договір купівлі-продажу квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові, відповідно до якого продав належну [PERSON] квартиру дійсною вартістю 277301 грн. [PERSON] за 51000 грн. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих [PERSON] народних депутатів (житловий фонд місцевих [PERSON]) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Статтею 31 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 51 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках фонду місцевих [PERSON] народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів [PERSON], представників громадських організацій, трудових колективів. Статтею 58 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Оскільки за наказом № 132 від 26.03.2008р. саме позивач була визнана основним квартиронаймачем спірної квартири, слід вважати встановленим, що така перебувала в її користуванні на законних підставах. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що тільки власник має право володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014р. у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача повязане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Разом з тим, у справі яка розглядається спірна квартира вибула з володіння позивача внаслідок вчинення відносно неї шахрайських дій. Зокрема, шляхом приватизації цієї квартири від імені позивача на підставі підроблених документів, а в подальшому, відчуження цієї квартири на підставі тих же підроблених документів. Вказані обставини встановлені вироком суду, який набрав законної сили і тому, слід вважати встановленим, що квартира вибула з володіння позивача поза її волею, внаслідок чого така підлягає витребуванню. Щодо позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплені обєктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови [PERSON] Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Дійсно, у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16) Верховний Суд України погодився з висновком Вищого господарського суду України про те, обєкт нерухомості вибув із володіння територіальної громади поза її волею, а тому обґрунтованими є висновки суду касаційної інстанції про задоволення позову про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України та про те, що приписи про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна за статтею 388 ЦК України не застосовуються. Такий самий правовий висновок сформовано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду господарської справи № 904/10673/16 (постанова від 29.03.2018р.), на яку в письмових запереченнях посилається представник позивача. Разом з тим, [PERSON] Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 362/44/17 (постанова від 17.10.2018р.) відступила від згаданих вище висновків, зазначаючи при цьому, що норми статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Розглядаючи іншу цивільну справу 522/2201/15-ц (постанова від 05.12.2018р.) [PERSON] Верховного Суду підтвердила згадані вище висновки, вказавши при цьому про незастосовність сформульованого у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16) висновку Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов'язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.01.2018р. у справі № 397/1402/15-ц). Вище уже зазначалось, що квартира вибула з володіння позивача поза її волею. Виходячи з сутнісного тлумачення положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, спосіб вибуття майна з володіння власника без його волі може бути різним і не завжди повязаним з вчиненням відносно власника майна кримінального правопорушення, в результаті якого майно вибуває з володіння власника. Разом з тим, якщо у питаннях витребування майна визначальним є факт його вибуття поза волею власника, то у питаннях визначення строку позовної давності для предявлення такої вимоги визначальним є саме спосіб, за яким майно вибуло з володіння власника поза його волею. Згаданим вище вироком суду встановлено, що потерпіла [PERSON] жодних довіреностей на приватизацію та відчуження квартири не підписувала та квартири на вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові не продавала. Разом з тим, невстановлені слідством особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, використовуючи довірливі відносини з потерпілою заволоділи її паспортом, та будучи введеною в оману, створили такі умови при яких дідусь потерпілої - [PERSON] передав документи на квартиру по вул. Тракт Глинянський, 161а/15 у м. Львові своїй онуці для передачі невстановленій слідством особі на імя «Валентин», саме для її приватизації. Таким чином, підсудні [PERSON] та [PERSON] разом із невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, діяли спільно за попередньою змовою групою осіб як співвиконавці даного злочину, оскільки кожен із них вчинив частину обєктивної сторони вказаного злочину, що в кінцевому результаті призвело до заволодіння квартирою потерпілої [PERSON] Тобто, квартира вибула з володіння позивача поза її волею саме внаслідок вчинення відносно неї кримінальних правопорушень. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 28 КПК України 1960 року, за правилами якого проводилось досудове та судове слідство у згаданій вище кримінальній справі, особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі предявити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Цивільний позов може бути предявлений як під час досудового слідства і дізнання, так і під час судового розгляду справи, але до початку судового слідства. Відмова у позові в порядку цивільного судочинства позбавляє позивача права предявляти той же позов у кримінальній справі. Особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Тобто, КПК України 1960 року, з одного боку, обмежує потерпілого у праві предявлення позову під час розгляду кримінальної справи, оскільки такий позов може бути предявлений виключно до обвинуваченого або особи, яка несе матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960р.), а з іншого, внаслідок такого обмеження у праві предявлення позову, ч. 4 ст. 28 КПК України 1960 року одночасно наділяє потерпілого правом предявити позов після завершення розгляду кримінальної справи, коли будуть встановлені всі обставини, які становитимуть підставу позову. Відповідно до обставин справи яка розглядається, квартира первинно була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2010р., який не знав і не міг знати про те, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Отже, такий набувач, в розумінні актів цивільного законодавства вважається добросовісним і як наслідок, в розмінні ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року не може вважатись особою, яка несе матеріальну відповідальність за дії обвинувачених осіб, які внаслідок шахрайських дій відчужили спірну квартиру від імені позивача. Згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. В свою чергу, за змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вказане в сукупності свідчить про те, що у випадку вибуття майна з володіння власника внаслідок вчинення відносно нього кримінального правопорушення, строк позовної давності у питаннях витребування такого майна обчислюється не з дня, коли особі стало або могло стати відомо про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а з дня набрання відповідним обвинувальним вироком суду законної сили, оскільки з одного боку, лише таким вироком може бути доведена вина особи у вчиненні кримінального правопорушення в результаті якого майно вибуло з володіння власника, а з іншого, лише після цього у власника майна, виникає обєктивна можливість знати про правовий стан своїх майнових прав, а саме про те, що майно вибуло з його володіння поза його волею у звязку з вчиненням кримінального правопорушення і в подальшому, саме ця обставина становить підставу позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, який, не міг бути предявлений до добросовісного набувача в межах розгляду кримінальної справи. В свою чергу, застосування іншого підходу для обчислення строків позовної давності суперечитиме таким основним засадам цивільного законодавства як неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також справедливість, добросовісність та розумність (п. п. 2, 6 ст. 3 ЦК України), адже вироком суду не лише призначається покарання особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, але й встановлюються обставини цього кримінального правопорушення, які в подальшому, становлять підставу позову. Таким чином, оскільки вирок суду у кримінальній справі ухвалений 23.05.2016р., а з позовом до суду позивач звернулась 06.12.2017р., строк позовної давності для предявлення цього позову не пропущений, що відповідно, виключає можливість застосувати наслідки спливу строку позовної даності. Тому, суд позов задовольняє в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 3125,42 грн. сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 60). На підставі наведеного та

Outcome: approved