Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач зазначила, що між нею та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2016 року було розірвано. Від зазначеного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Дитина перебуває на повному утриманні позивача, яка займається її освітою та вихованням. У зв'язку з тим, що дитина активно зростає, їй необхідне щорічне оздоровлення улітку, одяг та взуття належної якості тощо. З моменту народження дитини відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні спільної дитини. Крім того, відповідач ухиляється від утримання позивача. В зв'язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також за минулі три роки; стягнути з відповідача на її користь кошти на її утримання в розмірі ? з усіх видів заробітку (доходу), до досягнення дитиною трьох років. В судове засідання позивачка не з'явилась, але надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку, заперечень проти позову суду не надав. Суд, згідно ст.ст.128, 223, 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною першою статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою цієї ж статті визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Крім того, згідно ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Судом встановлено, що 31 січня 2015 року між сторонами було укладено шлюб, який згідно рішення Василівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2016 року було розірвано (а.с.8). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). На даний час відповідач допомоги на утримання дитини не надає, дитина перебуває на утриманні позивачки, що не оспорено відповідачем. З огляду на викладене, враховуючи матеріальне становище сторін, що має істотне значення при визначенні розміру аліментів, приймаючи до уваги, що матір повинна нарівні з батьком утримувати дитину, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина сторін у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно. Крім того, суд наголошує, що у відповідності з вимогами статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно положень ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Проте, в ході судового розгляду справи позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що позивачем [PERSON] вживалися будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача [PERSON] та добровільної ним сплати аліментів (звернення до керівника підприємства за місцем роботи відповідача, чи до його батьків з проханням вплинути на нього; направлення відповідачу листів тощо), та неможливість їх одержання у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (приховування відповідачем місця роботи або проживання, тощо), а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення аліментів з відповідача за минулий час необхідно відмовити. З огляду на викладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на користь позивача кошти на її утримання в розмірі ? з усіх видів заробітку (доходу), до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України, сплату судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: partial