Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що [PERSON] на праві особистої власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] . Право власності на зазначене будинковолодіння вцілому зареєстровано на підставі рішення Заставнівського районного суду від 05.02.2013 про визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . В листопаді 2014 по ініціативі позивача в будинку було зареєстровано [PERSON] , однак останній в даному будинку ніколи не проживав та не перебував. Позивач посилається на те, що вона як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - знаходиться в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов. Позивач зазначила, що знайома була із матір`ю відповідача. На прохання останньої приписала [PERSON] в своєму будинку, однак останній в ньому ніколи не перебував та не проживав. Реєстрація відповідача перешкоджає їй на даний час на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти проте, що він за зазначеною адресою не проживає. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов від нього також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.02.2013 (а.с.18) позивачу [PERSON] на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05.02.2013 належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: позивач- [PERSON] та відповідач- [PERSON] , що вбачається із довідки Юрковецької сільської ради №1810 від 28.10.2019 (а.с.11) . З акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 28.10.2019 (а.с.10) видно, що відповідач [PERSON] у належному господарстві позивача не проживає, не є членом її сім`ї , спільним побутом з нею не пов`язані, місцезнаходження його невідоме. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється знайомою позивача. Їй відомо, що [PERSON] в 2013 році прописала у своєму будинку [PERSON] , який із нею не родич, ніколи у будинку позивача неперебував і не проживав. Місцезнаходження [PERSON] їй невідоме. Судом встановлено, що на сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у її домоволодінні, що розташоване [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім"ї власника будинку [PERSON] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, то обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача таким , що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved