Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21.08.1968 року на підставі ордеру [NUMBER] його батьку [PERSON] та його родині було надано право користування двохкімнатною квартирою [ADDRESS]. Окрім [PERSON] право користування отримали він (позивач), відповідач [PERSON] - брат позивача та [PERSON] - мати позивача. У даній квартирі зареєстровано 4 осіб, з яких проживає троє: він, його дружина [PERSON] та його син [PERSON] При цьому, відповідач [PERSON], хоча і зареєстрований у квартирі, однак фактично з травня 1988 року не проживає та не з'являється. Всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги та інших платежів, що виникають з договору найму житлового приміщення, позивач сплачував самостійно. Реєстрація відповідача у квартирі призводить до проблем зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але фактично нараховуються, чим порушуються його (позивача) права. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладене в ній, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання від відповідача [PERSON] до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, однак, конверти із судовими повістками та копією позовної заяви з додатками повернулись до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Представник третьої особи - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечував представник позивача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення представника позивача та вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, згідно ордеру [NUMBER] від 22.08.1968 року [PERSON] було надано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] на сім'ю з 4-х осіб: на нього, жінку [PERSON], сина [PERSON] та сина [PERSON] (а.с. 5). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від [INFO] року (а.с. 6). Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що відповідач з травня 1988 року у квартирі не проживає, житлом не цікавиться, витрат по утриманню квартири не несе. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Як вбачається з актів, складених ЖЕД-303 03.04.2018 року, 01.06.2018 року, 31.07.2018 року відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі (а.с.14-16). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст. 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, про що свідчать надані письмові докази, а тому задовольняє позовні вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved