Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання недійсною частини заповіту та визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з земельною ділянкою та будівлями, розташованими на ній до відповідача [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог: [PERSON], державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Канюга О.В., в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON], від 07.06.2006 року в частині, в якій він скасовує раніше складаний на ім»я [PERSON], заповіт від 22.01.2003 року та встановлює право на спадкування [PERSON],на житловий будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та про визнання за [PERSON], права власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області посилаючись на наступне: [INFO] року помер його батько [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області та квартири [ADDRESS]. Згідно заповіту від 22.01.2003 року батько заповідав йому житловий будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Після смерті батька та відкриття спадщини йому стало відомо, що 07.06.2006 року батько склав заповіт в якому зазначається про передачу у спадщину його рідній сестрі [PERSON][ADDRESS] в [ADDRESS] в м. Вільногірську та все майно, де б воно не знаходилось. При цьому нотаріусом йому було роз»яснино, що заповіт батька від 07.06.2006 року скасовує попередній заповіт, тому [PERSON], має право успадкувати і квартиру [ADDRESS] в м. Вільногірську і будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. А його батько даним заповітом повністю позбавив спадщини. Водночас в спірному заповіті розпорядження про позбавлення його спадщини відсутнє, що суперечить п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7. Крім того на момент посвідчення заповіту від 07.06.2006 року його батько не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій внаслідок безпорадного стану, зумовленого похилим віком - майже 80 років. Посвідчуючи заповіт від 07.06.2006 року його батько вважав, що заповідає [PERSON][ADDRESS] Вільногірську та все майно, що знаходиться у квартирі. Якщо батько дійсно заповідав [PERSON], все майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, то навіщо в заповіті зазначати окремо ще й квартиру, яка і так входить до складу спадщини. Крім того за усною домовленістю з його батьком з 2003 року у спірному будинку безперервно проживає разом зі своїми дітьми його дочка [PERSON], яка доводиться онукою заповідачу. Про даний факт було відомо всім члена їхньої родини, разом з тим [PERSON], ця домовленість стала всупереч ї корисливих інтересів. Після смерті батька [PERSON], почала здійснювати тиск на його доньку [PERSON], а 18.02.2014 року відповідачка не дочекавшись завершення процедури отримання права власності на його будинок у присутності декількох чоловіків у воєнізованій формі взагалі здійснила спробу виселити його доньку зі спірного будинку з її малолітніми дітьми. Про невдоволення [PERSON], його батькові було відомо, тому батько не міг свідомо заповісти зазначений будинок [PERSON], так як цим він не лише залишив би його без спадщини, але й позбавив би житла свою рідну онуку [PERSON] Зміст заповіту від 07.06.2006 року містить суперечливі положення. Крім того після складання цього заповіту батько неодноразово у колі родичів підтверджував свою волю, викладену у заповіті від 22.01.2003 року про передачу йому у спадок жилого будинку [ADDRESS], що також свідчить про те, що посвідчуючи спірний заповіт від 07.06.2006 року батько не усвідомлював змісту всіх правових наслідків цього правочину. Тому просить визнати заповіт, посвідчений 07.06.2006 року [PERSON],. частково недійсним, так як за метою він суперечить п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 та не містить вольового розпорядження про позбавлення його спадкування будинку, розташованого в с. Посуньки. Свою волю батько виражав у попередньому заповіті, згідно якого заповідав йому даний будинок. А також батько давав свою згоду на подальшу його участь у витратах на проведення капітального ремонту даного будинку та на проживання в ньому його доньки. Звичаї ділового обороту свідчать про те, що батько, який має доньку та сина, а також має на праві власності будинок та квартиру розподілить їх між дітьми по житлу кожному щоб уникнути спорів після своєї смерті. А подальша поведінка його батька свідчить про те. що батько після складання оспорюваного заповіту при свідках підтверджував свою волю, викладену в попередньому заповіті від 22.01.2003 року , що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримали, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона часто бувала у дідуся [PERSON], телефонувала йому майже кожного дня. Знала про його хвороби, та коли у дідуся загострювались хвороби повідомляла про це тітку, викликала лікарів. Питання щодо розподілу спадщини її дідом було вирішено давно, навіть незадовго перед смертю він говорив, що будинок в селі успадкує її батько, а квартиру в місті її тітка. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що він є жителем с. Посуньки, добре знав померлого, та був вхожим в його сім»ю. Знає, що між померлим та його сином [PERSON],. були добрі відносини, син завжди допомагав батьку, робив ремонт будинку, що знаходився в с. Посуньки, за його участі булли збудовані господарські будови у даній садибі. Також [PERSON],. неодноразово говорив йому при зустрічах, що він розпорядиться спадщиною, як сказала його покійна дружина, все майно, яке знаходиться в селі, він заповість своєму синові, а квартиру в місті - доньці. Вважає, що відповідачка, яка є корисливою людиною, ввівши батька в оману, змусила його розпорядитись спадщиною на її користь тим самим позбавивши позивача спадщини. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що він знав [PERSON], та його сім»ю з 1982 року, одружений з його сестрою. Часто бував у даній родині та знає, що позивач допомагав батьку утримувати садибу в с. Посуньки. Робив там ремонти, будував господарські споруди, здійснював догляд за ще за бабкою та за матір»ю, тому всім було відомо, що садибу в с. Посунеьки успадкує саме позивач. Відповідач [PERSON],. та представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували при цьому відповідач пояснила, що батько помер в 2012 році, у нього були гіпертонічні приступи, простатит, проте батько майже не лікувався. Коли хвороби загострювались - викликали швидку допомогу, дільничого лікаря, які надавали йому допомогу. Сталось так, що в 2000 році вона залишилась без житла, батько допоміг їй і вона весь час допомагала своїм батькам. Потім в 2005 році в будинку в с. Посуньки поселилась [PERSON], батько за життя скаржився на неї, та жалкував, що пустив жити до себе. Складаючи заповіт від 07.06.2006 року батько говорив, що таким чином він бажає допомогти своєму онуку, а її сину. На час складання заповіту батько хворим не був та розумів значення своїх дій, а свою волю обгрунтовува тим, що бажав допомогти своєму онукові, а її сину, так як позивачу він багато матеріально допоміг за життя. Представник відповідача пояснив, що на його думку позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як вони є суперечливими. Крім того позивач вже неодноразово звертався з різними позовними заявами до суду, тому питання щодо дійсності заповітів, тлумачення його змісту, визнання за позивачем права власності на будинок вже досліджувались в судових засіданнях та позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог. А обставини, встановлені рішенням суду доказуванню не підлягають при вирішенні інших справ відносно осіб, щодо яких вони встановлені. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, при цьому пояснила, що вона проживає в будинку в с. Посуньки з 2003 року. До того винаймала квартиру. В квартирі в м. Вільногірську проживає її тітка. Її покійний дідусь дозволив їй з сім»єю оселитись в будинку. Коли вони заселились в будинок, будинок перебував в жалюгідному стані, так як дід ним не займався. Вона впорядкувала будинок, підтримує його в належному стані та оплачує комунальні послуги. У діда останнім часом були хвороби, викликані його похилим віком. він скаржився на серце, мав катаракту на очах, але серйозного лікування він не потребував та не здійснював. Інколи до нього викликали швидку допомогу або приходила дільничий лікар. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Канюга О.В., в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, з"ясувавши позовні вимоги, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], який був батьком позивача та відповідачки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя [PERSON], було складено два заповіти. Перший заповіт від 22.01.2003 року, згідно якого він заповідав своєму синові [PERSON] належний йому на праві власності будинок [ADDRESS] Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу [PERSON] Другий заповіт від 07.06.2006 року, згідно якого [PERSON], заповів відповідачці [PERSON], все майно, де б воно не знаходилось, в тому числі квартиру [ADDRESS] в м. Вільногірську, посвідчений державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюга О.В. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1.ч. 2 ст. 1237 ЦК України - Заповідач має право охопити заповітом права та обов»язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов»язки, які йому належатимуть в майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 2 ,ч. 3, ч. 4 ст. 1254 ЦК України - заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній заповіт і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. 225, ст. 231 цього Кодексу. Досліджуючи заповіти від 22.01.2003 року та від 07.06.2006 року, складені заповідачем [PERSON]. судом встановлено, що першим заповітом від 22.01.2003 року заповідач розпорядився лише частиною належного йому майна, а саме будинком, розташованим в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, який він заповів у спадок своєму синові - позивачу за справою. Складаючи другий заповіт заповідач розпорядився усім своїм майном, яке він заповів своїй донці - відповідачці за справою. Відповідно, склавши новий заповіт [PERSON], відмінив свій попередній заповіт та розпорядився усім своїм майном на користь доньки. Таке право заповідача [PERSON],. передбачене ст.ст. 1234. 1254 ЦК України. Прохаючи визнати заповіт від 07.06.2006 року частково недійсним позивач посилається на те, що його батько, не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, так як в результаті похилого віку перебував у безпорадному стані. А також за тими підставами, що у заповіті від 07.06.2006 року воля заповідача не відповідає його волевиявленню, так як складаючи даний заповіт [PERSON], вважав, що він за даним заповітом квартиру заповів донці, а будинок синові, що повинно визначатись із тлумачення змісту цього заповіту, так як в ньому окремо зазначається, що він заповідає донці в тому числі квартиру і відсутнє застереження того, що він свого сина повністю позбавляє спадщини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази, судом не виявлено підстав для визнання заповіту [PERSON],. частково недійсним, за підставами, зазначеними позивачем в позовній заяві, виходячи з наступного. Так, заповіт відповідно до ст. ст. 202, 1233 ЦК України є одностороннім правочином. Ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочинів. Серед яких визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстав для визнання оспорюваного заповіту частково недійсним виходячи з того, що [PERSON],. складаючи заповіт 07.06.2006 року не в повній мірі усвідомлював свої дії в силу похилого віку і відповідно безпорадного стану суд не вбачає. Так як [PERSON], на час складання цього заповіту не був визнаний недієздатним або частково дієздатним. Відповідно до повідомлення Вільногірського міського центру первинної медико-санітарної допомоги встановлено, що [PERSON], на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. З пояснень сторін, представників позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідка [PERSON],. судом встановлено, що покійний [PERSON], на обліку у лікаря-психіатра та лікаря - нарколога не перебував, розладів психіки, нервових розладів не мав. Мав хвороби, викликані похилим віком такі як: гіпертонічна хвороба, хвороба серця, зору, шкіряні захворювання. Ці пояснення надали суду близькі родичі померлого: його діти. онуки, та особи, які перебували у близьких дружніх стосунках із заповідачем, а названі ними хвороби, якими хворів позивач не є такими, що впливають на психіку особи. та правильність розуміння нею своїх дій . Так, свідок [PERSON],. в судовому засіданні пояснював, що він спілкувався із [PERSON], в жовтні 2011 року, обговорювали вони різні питання, в тому числі і розпорядження спадковим майном, при цьому [PERSON], добре все розумів, його судження повністю відповідали здоровому глузду. Будь-яких сумнівів щодо правильності розумінні ним обгороврюваних обставин не виникало. Поведінка була звичайною. Таким чином у суду не виникає сумнівів щодо наявності дієздатності у [PERSON],. на час складання та посвідчення оспорюваного заповіту. Так як відомості про те, що в даний час він хворів психічними розладами, перебував у стані сильного хвилювання, чи іншому стані, який викликав би сумнів у правильності усвідомлення ним своїх дій, вчинків або їх наслідків відсутні. В самому заповіті вказано, що дієздатність [PERSON] перевірена. Посилання позивача та його представників, що заповідач [PERSON],. в силу похилого віку перебував безпорадному стані, тому не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій, суд вважає безпідставним. Так як, з показань вищевказаних осіб: сторін, представників сторін, свідків вбачається, що до дня смерті [PERSON], проживав сам у квартирі в м. Вільногірську, сам себе обслуговував, ходив до магазину. Спілкування з родичами здійснювалось по телефону, періодичними відвідинами, викликами швидкої допомоги, та лікаря у випадку загострення хвороб, тому зробити висновок, що [PERSON],. був у безпорадному стані на час складання заповіту. враховуючи той факт, що після посвідчення оспорюваного заповіту пройшло шість років не можна. Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування» - Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. З наведеного роз»яснення безпорядного стану особи випливає висновок про фізичну неміч особи, але не про вади у її психічному стані, та здатності розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій. Відповідно, якщо особа навіть перебуває у безпорадному стані це не означає, що вона не усвідомлює чи частково усвідомлює свої дії. Другою підставою за якою позивач просить визнати оспорюваний заповіт частково недійсним позивач вважає, невідповідність внутрішньої волі заповідача його волевиявленню. Дослідивши надані сторонами докази, суд також не вбачає підстав визнати оспорюваний заповіт частково недійсним за цією обставино, виходячи з наступного. Прохаючи визнати заповіт частково недійсним за невідповідністю волі волевиявленню відповідача позивач посилається не невідповідність даного правочину за змістом, метою, попередніми переговорами, звичаями ділового обороту, та подальшої поведінки та роз»ясює кожну із цих складових. Так невідповідність волевиявлення за метою обґрунтовує тим, що заповіт суперечить п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», так як в заповіті відсутнє посилання заповідача про позбавлення позивача спадщини. Проте п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» містить положення про особливості спадкування незакінченого будівництвом спадкового майна, а не позбавлення права на спадкування. Відсутність прямої вказівки щодо позбавлення позивача права на спадкування не означає не відповідність волі заповідача його волевиявлення, так як заповідач визначив свою волю в даному заповіті іншим чином, а саме: заповів все своє майно іншій особі. Невідповідність змісту заповіту позивача обґрунтовує змістом попередніх переговорів, а саме наявністю заповіту від 22.01.2003 року, проте заповіт є одностороннім правочином, і попередніх чи будь-яких інших переговорів за ним взагалі не може бути. Зміна змісту заповіту є правом заповідача, тому складання заповіту від 07.06.2006 року, який за змістом не відповідає заповіту від 22.01.2003 року як раз вказує на зміну волі відповідача, яка знайшла своє волевиявлення у змісті нового заповіту. Той факт, що заповідач дозволяв позивачу проводити ремонт садиби в с. Посуньки та дозволив проживати там його донці, не є виразом волі [PERSON], на випадок його смерті, а вказує на нормальні відносини, які склались в родині між батьками дітьми та онуками. Не можна невідповідністю волі волевиявленню заповідача вважати і те, що зазвичай спадкове майно розподіляється батьками між дітьми, як спадкоємцями порівно. Так як в даному випадку зазвичай не складається заповіт, а спадкування здійснюється за законом. А заповіт є формою вираження волі заповідача, яка в більшості випадків відходить від правил спадкування за законом, звичаїв ділового обороту, так як заповідач має право заповідати своє майно будь-кому, незалежно від наявності родинних відносин, розміру спадкових часток та надає право позбавити спадщини без зазначення причин будь-якого із числа спадкоємців за законом. Подальшу поведінку заповідача як таку, що не відповідає волевиявленню викладеному в оспорюванні заповіті позивач обґрунтовує тим, що його батько навіть незадовго до смерті говорив, що будинок в с. Посуньки буде належати позивачу, а квартира в м. Вільногірську буде належати відповідачці. На підтвердження цього в судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що в жовтні 2011 року він зустрічався з покійним [PERSON], був у нього в квартирі в м. Вільногірську, ночував там. Вони з [PERSON],. говорили за життя, згадували минулі роки. Говорили про те, що їм вже по багато років та потрібно думати про те, що буде як їх не стане. При цьому [PERSON], сказав що він на випадок своєї смерті розпорядився своїм майном, склавши заповіт, таким чином як вони думали з його покійною дружиною. А саме, майно, яке в селі зостанеться сину, а квартира в місті - донці. Проте, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON],. в судовому засіданні пояснила, що вона була подругою з [PERSON],. вони разом вчились у технікумі. Вона часто ще в студентські роки бувала в гостях у [PERSON], у її батьків, які добре до неї відносились, допомагали, так як часи були скрутними. Потім виїхала на проживання до іншого регіону. Але весною 2008 року повернулась, так як потрібно було доглядати сестру. Вона часто бачилась з покійним [PERSON], який в розмовах з нею говорив і про те, що він бажає розподілити спадщину по справедливості. І так як сину він за життя допомагав у всьому, тому спадщину бажає залишити донці. Проте суд не враховує показань ні одного. ні іншого свідка, як доказ підтвердження справжньої волі [PERSON], так як вони допитувались з боку протилежних сторін за справою і в своїх показаннях явно вказують на позицію саме тієї сторони, з боку якої допитувались. Але вважаючи, що волевиявлення заповідача [PERSON], викладене в заповіті від 07.06.2006 року відповідало його волі суд виходить з того, що з часу складання цього заповіту і до смерті заповідача пройшло 6-ть років. [PERSON],. знав про посвідчений ним заповіт від 07.06.2006 року. Мав копію цього заповіту. Тому у нього було досить багато часу для того, щоб змінити даний заповіт, якщо він не відповідав його волевиявленню, звернутись до нотаріуса чи спеціаліста в галузі права для того, щоб розтлумачили йому його зміст, якщо у нього існували якісь сумніви щодо правильності викладення його дійсної волі в заповіті. Але цього не робив, з чого суд робить висновок про те, що зміст заповіту відав волі заповідача і він не вчиняв ніяких дій щодо його зміни або скасування. В той час як з моменту складання заповіту від 22.01.2003 року до складання заповіту 07.06.2006 року пройшло лише два з половиною роки і заповідач змінив свою волю, визначену в ньому, склавши новий заповіт та заповівши все своє майно відповідачці по справі. До цього суд приходить ще й з тих причин, що з пояснень сторін, представників сторін та свідків судом встановлено, що заповідач [PERSON], з часу складання останнього заповіту і до смерті, жив один, сам себе обслуговував, тому у разі зміни своєї волі стосовно спадкового майна в будь який час мав змогу звернутись до нотаріуса для посвідчення нового заповіту, не проінформувавши про це ні своїх дітей, ні будь-кого іншого. А так як ні позивач, ні відповідачка не проживали разом з заповідачем, то відповідно вони не могли чинити на нього тиск щодо розпорядження спадковим майном. Питання щодо тлумачення змісту оспорюваного заповіту вже вирішені рішенням Вільногірського міського суду від 19.03.2013 року, яке набрало чинності. Тому досліджувати знову дане питання підстави не має. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за потрібне у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 07.06.2006 року в частині, в якій він скасовує раніше складаний на ім»я [PERSON] заповіт від 22.01.2003 року та встановлює право на спадкування [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області - відмовити. Позивач також просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, проте не зазначає за якими підставами. Лише посилається на ст. 392 ЦК України про визнання права власності. Проте із таким позовом може звернутись власник майна, право власності на яке не визнається або оспорюється іншою особою. Як встановлено в судовому засіданні позивач має право власності лише на ? частину зазначеного будинку в порядку спадкування обов»зкової долі в спадщині, яка ніким не оспорюється. Тому підстави про визнання за ним права власності на весь будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області відсутні. Якщо позивач мав на увазі визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі визнання частково недійсним заповіту від 07.06.2006 року, то за даними підставами задовольнити позовні вимоги в цій частині підстав також немає, так як позивачу відмовляється у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту від 07.06.2014 року недійсним. Крім того відповідно до п.п. 3, 4 ст. 1254 КПК України визнання заповіту недійсним не відновлює чинність раніше складеного заповіту. Тому в цьому випадку спадкування вищевказаного будинку здійснювалось би за законом на загальних підставах між спадкоємцями першої черги, якими є сторони по справі. Так як суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати по розгляду справи в загальній сумі 609 грн. 20 коп., поверненню не підлягають та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed