Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Національний банк України, в якому просить визнати недійсним, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимоги від 20.05.2013 в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором № 49.35/312/07-HBC від 21.05.2007 та іпотечним договором №33/312/1312/07-НВС від 21.05.2007, в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний правочин порушує його права та обов`язки як боржника, оскільки в порушення чинного законодавства зміни були внесені без його погодження. Крім того, вказує, що між ПАТ «Кредитпромбанк» та Національним банком України було укладено кредитний договір в забезпечення виконання зобов`язань якого було укладено договір застави за яким усі права вимоги передав останньому. Посилаючись на вимоги ст. 17 Закону України «Про заставу», вважає, що відступлення прав вимоги за кредитним договором та передання їх у заставу порушує його права. Ухвалою від 17.08.2016 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. Протокольною ухвалою від 27.03.2018 частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано копії матеріалів кредитної справи у відповідачів. 27.03.2018 представник ПАТ «Дельта банк» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного правочину між відповідачами. Додатково зазначив, що позивачем не надано також жодного доказу на підтвердження порушення його прав ПАТ «Кредитпромбанк» норм Закону України «Про заставу», оскільки позовна заява не містить дату та номера ерудитного договору укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та Національним банком України а також доказів наявності згоди заставодержателя та необхідності такої згоди у даних правовідносинах. 02.04.2018 представник ПАТ «Кредитпромбанк» направив до суду свої пояснення щодо неможливості надання копій матеріалів кредитної справи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву в якій підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, крім того, просив розгляд справи здійснювати у його відсутність Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник ПАТ «Кредитпромбанк» в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника. Представник Національного банку України в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.06.2007 між ВАТ «Кредитпромбанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 49.35/312/07-НВС, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 80000,00 дол. США з розрахунку 11 % річних за користування кредитом на з 21.06.2007 по 21.05.2032. 26.06.2013 між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ «Кредитпромбанк» передав права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за договорами укладеним з позивачем № 49.35/312/07-НВС (а.с. 13-16). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є : недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.ст. 1046-1057 ЦК України, які регламентують кредитні правовідносини не передбачено надання згоди боржником на заміну кредитора у цих зобов`язаннях. Умовами кредитного договору № 49.35/312/07-НВС також не передбачено таких положень. Оскільки на передачу права вимоги від ПАТ "Кредитпромбанк» за Кредитним договором № 31/243/06-N від 28.09.2006 року до іншого кредитора згоди позивача як боржника не передбачено, оспорюваний Договір купівлі-продажу прав вимоги не стосується інтересів позивача, а відтак, позивач не є особою, яка згідно ст. 215 ЦК України має право оспорювати даний договір. Крім того, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що умовами оспорюваного правочину були порушені будь-які його права як боржника у кредитному зобов`язані. Суд погоджується із запереченнями представника ПАТ «Дельта Банк» щодо необґрунтованості позовної заяви в частині ствердження позивачем порушення його прав внаслідок укладення кредитного договору між ПАТ «Кредитпромбанк» та Національним банком України в забезпечення виконання зобов`язань якого було укладено також договір застави за яким усі права вимоги передав останньому, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження укладення таких правочинів. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Як зазначено у листі Національного Банку України від 29.10.2015 № 20-06008/81978 саме АТ «Дельта Банк» передало в заставу Національному Банку України майнові права за кредитним договором № 49.35/312/07-НВС від 21.06.2017. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Так відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене та ту обставину, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що оспорюваний правочин укладений з порушенням вимог чинного законодавства, через що має бути визнаний недійсном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а отже, такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed