Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою і вселення, посилаючись на те, що він та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, в якому мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . 31 липня 2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ними за спільні сумісні кошти подружжя придбано квартиру [ADDRESS] , яка рішенням Києво-Святошинського районного суду від 23 жовтня 2012 року у цивільній справі № 2/1015/1659/12 за його позовом до [PERSON] визнана спільним сумісним майном подружжя та поділена на Ѕ частину кожному. Право власності на Ѕ частину квартири на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 31 липня 2015 року у цивільній справі № 2/1015/1659/12 зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 36581823. Спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникали сварки. Тому в березні 2015 року він разом з їхнім малолітнім сином проживають окремо в орендованому житлі, а відповідач чинить їм перешкоди в користуванні спільним майном, вона змінила замки на вхідних дверях та на дверях до вхідного блоку квартири, примірників ключів йому не дала. Всі його спроби потрапити до середини приміщення квартири виявляються марними, так як відповідач двері не відчиняє, а одразу викликає поліцію. Вказані вище обставини стали підставою того, що він звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частини спільної квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини квартири позов задоволено про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості Ѕ частини квартири [ADDRESS] , вартістю 410 800 грн. та визнано за [PERSON] право власності на належну йому частину квартири і оплачено нею Ѕ частину квартири вартістю 410 800 грн.. 30 січня 2018 року постановою Верховного Суду рішення апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Києво-Святошинського районного суду від 19 травня 2016 року. Отже, за таких умов він має намір вселитись у спірну квартиру та проживати в ній, однак вважає, що необхідно в судовому порядку встановити порядок користування спільним майном. Позивач вважав, що належним захистом його прав буде встановлення порядку користування квартирою, згідно якого йому буде виділено окрему кімнату, в якій він зможе проживати, що буде узгоджуватись із реалізацією його права власності та не буде порушувати його прав. Позивач вказував, що враховуючи схильність дитини, на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 366/4 від 15 вересня 2015 року визначено місце проживання їхнього сина [PERSON] з ним. Спірна квартира двокімнатна, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 25 кв.м., та має одну житлову кімнату площею 9,5 кв.м., другу-15,5 кв.м., які є ізольованими. Він просив виділити йому в користування кімнату площею 15,5 кв.м., а відповідачці-9,5 кв.м.. При цьому, він розумів, що при такому поділі житлова кімната, яка виділяється йому, більша за площу кімнати, яку він просив виділити відповідачу, однак з ним проживає їхній малолітній син. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та вселити і виділити йому, [PERSON] , з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] , у користування кімнату площею 15,5 кв.м., виділити [PERSON] у користування кімнату площею 9,5 кв.м., решту приміщень квартири залишити в загальному користуванні сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідачка позов не визнала і заперечувала проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи. Згідно вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і [PERSON] з 14 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов задоволено, і шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 14 листопада 2003 року Виконавчим комітетом Дубов`язівської селищної ради Конотопського району Сумської області, актовий запис № 25-розірвано. Як зазначав позивач у позовній заяві, спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникали сварки. Тому в березні 2015 року він разом з їхнім малолітнім сином проживають окремо в орендованому житлі, а відповідач чинить їм перешкоди в користуванні спільним майном, вона змінила замки на вхідних дверях та на дверях до вхідного блоку квартири, примірників ключів йому не дала. Всі його спроби потрапити до середини приміщення квартири виявляються марними, так як відповідач двері не відчиняє, а одразу викликає поліцію. Вказані вище обставини стали підставою того, що він звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частини спільної квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини квартири позов задоволено про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості Ѕ частини квартири [ADDRESS] , вартістю 410 800 грн. та визнано за [PERSON] право власності на належну йому частину квартири і сплачено нею Ѕ частину квартири вартістю 410 800 грн.. 30 січня 2018 року постановою Верховного Суду рішення апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Києво-Святошинського районного суду від 19 травня 2016 року. Отже, за таких умов він має намір вселитись у спірну квартиру та проживати в ній, однак вважає, що необхідно в судовому порядку встановити порядок користування спільним майном. Позивач вважав, що належним захистом його прав буде встановлення порядку користування квартирою, згідно якого йому буде виділено окрему кімнату, в якій він зможе проживати, що буде узгоджуватись із реалізацією його права власності та не буде порушувати його прав. У зв`язку з цим [PERSON] просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та вселити і виділити йому, [PERSON] , з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] , у користування кімнату площею 15,5 кв.м., виділити [PERSON] у користування кімнату площею 9,5 кв.м., решту приміщень квартири залишити в загальному користуванні сторін. Відповідно до п.п. 1,2 ст. 3, п.2 ст.6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, слід зазначити, що з наявної в матеріалах справи копії Рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 15 вересня 2015 року № 366/4 «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] », вбачається, що вказаним рішенням було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , саме за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язано батьків малолітнього [PERSON] та [PERSON] належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, та не перешкоджати один одному в участі у вихованні та утриманні малолітнього сина, [PERSON] , 2005 року народження, та у разі невиконання рішення однією із сторін, інша сторона має право звернутися до суду щодо вирішення спору про участь у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо. З наявних доказів у справі вбачається, що відповідач разом з своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою, визначеною рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 15 вересня 2015 року, як місцем проживання малолітнього [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . У позовній заяві [PERSON] просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та вселити і виділити йому, [PERSON] , з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] , у користування кімнату площею 15,5 кв.м.. В наданому суду відзиві відповідачка [PERSON] також вказувала, що позивач з березня 2015 року у спірній квартирі не проживає, участі в оплаті комунальних та інших обов`язкових платежів не приймає, заселитись не намагався. Відповідачка зазначала, що з дня придбання зазначеної квартири і по даний час вона постійно проживає в більшій кімнаті площею 15,5 кв.м., зберігає в ній необхідні та дорогі їй речі, періодично поліпшує її стан, в тому числі проводить профілактичні ремонти. Доводи, на які посилається в позовній заяві позивач і представник позивача в судовому засіданні про необхідність виділення йому, [PERSON] , з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] , у користування кімнату площею 15,5 кв.м., не підтверджені ніякими належними та допустимими доказами в необхідності встановлення такого порядку користування приміщеннями квартири, про що просив позивач у справі [PERSON] .. Позивач не надав суду доказів, що проживання з сином у даній кімнаті сприятиме якнайкращим інтересам дитини, забезпечення гідних умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також позивач зазначав у позовній заяві, що спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникали сварки. Тому в березні 2015 року він разом з їхнім малолітнім сином проживають окремо в орендованому житлі, а відповідач чинить їм перешкоди в користуванні спільним майном, вона змінила замки на вхідних дверях та на дверях до вхідного блоку квартири, примірників ключів йому не дала. Всі його спроби потрапити до середини приміщення квартири виявляються марними, так як відповідач двері не відчиняє, а одразу викликає поліцію. У зв`язку з цим він просив вселити його у спірну квартиру. В обгрунтування заявлених вимог позивач додав до позовної заяви копію Висновку про результати розгляду звернення гр. [PERSON] від 26 липня 2017 року старшого ДОП СП К-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області майора поліції К.І. Оруджова, з якої вбачається, що даний Висновок був складений за результатами розгляду звернення [PERSON] .. З даного Висновку вбачається, що позивач не вселявся у спірну квартиру, а вночі об 01 год. 17 липня 2017 року приїхав до квартири [ADDRESS] переночувати, оскільки спізнився на транспорт до м. Буча, де він проживає разом з своїм сином. З вищевказаного Висновку по заяві [PERSON] від 26 липня 2017 року суд дійшов висновку, що вказані матеріали не містять належних і достовірних доказів, що відповідач [PERSON] чинить позивачу [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права користування квартирою [ADDRESS] , перешкоджає його вселенню і не надає ключів від квартири. Крім того, суд зазначає, що вказаний Висновок постановлено задовго до подання позивачем позову до суду, а саме 26 липня 2017 року, а з позовом до суду позивач [PERSON] звернувся лише 05 березня 2018 року. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] не надав суду достатньо належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою і вселення. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed