Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимоги: - встановити факт окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та не ведення спільного сумісного господарства [PERSON] з [PERSON] в період з березня 1996 року по 19.08.1997 року; - визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано наступним. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, реєстрація одруження здійснена - 21 червня 1986 року, реєстрація розлучення - 19 серпня 1997 року. Фактично шлюбні відносини сторін припинено з березня 1996 року, в січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. З початком шлюборозлучного процесу [PERSON] разом з донькою [PERSON] , 1987 року народження почали проживати окремо від відповідача, а саме в квартирі матері позивача за адресою: [ADDRESS] . 5 червня 1997 року позивачем укладено договір купівлі-продажу, за яким набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно придбано позивачем за грошові кошти власних накопичень, відповідач не брав матеріально участі в купівлі квартири. Разом з тим, на теперішній час право особистої власності [PERSON] не визнається, оскільки для відчуження (продажу) вказаної квартири необхідна згода колишнього чоловіка [PERSON] , так як договір купівлі-продажу позивачем укладений до розірвання шлюбу. За таких обставин, [PERSON] позивається до суду за захистом оспорюваних прав в спосіб встановлення факту окремого проживання (не ведення сумісного господарства, відсутності спільного бюджету) з [PERSON] та визнання квартири за адресою: [ADDRESS] особистою власністю. Судом порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення); розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, надала пояснення аналогічно письмово викладеним в позові, зокрема зазначити наступне. Так, 21 червня 1986 року позивачем укладено шлюб з [PERSON] , мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, сімейні відносини фактично припинилися в березні 1996 року. В січні 1997 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, та коли розпочато шлюборозлучний процес сторони припинили остаточне проживання. Саме на початку 1997 року позивач зібравши речі переїхала разом з донькою (на той час неповнолітньою) проживати до своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В житловому приміщенні також проживали [PERSON] (сестра позивача) разом з чоловіком та дітьми. За таких обставин, позивач здійснювала пошуки житла для окремого проживання разом з донькою та 05 червня 1997 року уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що квартиру придбано за її особисті кошти, відповідач [PERSON] жодної участі в купівлі майна не приймав. На теперішній час позивач обмежена в реалізації права власника щодо вільного розпорядження квартирою, оскільки для продажу вимагається згода колишнього чоловіка [PERSON] з огляду на визначення майна об`єктом спільної власності подружжя. Встановлення в судовому порядку факту окремого проживання та не ведення спільного господарства з [PERSON] має на меті визначити спірну квартиру майном приватної особистої власності. Представник позивача адвокат Очеретько Є.О. (діє на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру на ведення справи) в судовому засіданні юридично обгрунтував позовні вимоги [PERSON] посиланням на положення ч. 6 ст. 57 СК України, ч. 2 ст. 28 КпШС. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 190 ЦПК України не скористався, в судовому засіданні позовні вимоги визнав, заперечень по суті обставин, викладених в позові не надав Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серійний номер [NUMBER] - 21 червня 1986 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрований шлюб (а.с. 15). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серійний номер [NUMBER] - 19 серпня 1997 року в реєстрі актів громадянського стану зроблено запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). 05 червня 1997 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого придбала (купила) двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Красноармійского нотаріального округу, зареєстрований в БТІ (а.с. 20). На теперішній час [PERSON] має намір розпорядитися зазначеним житловим приміщенням, та при збиранні документів, необхідних для продажу квартири, нотаріусом зазначено про необхідність надання згоди колишнього чоловіка на укладання правочину, оскільки майно вважається спільно нажитим подружжям, так як було придбано під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] позивається до суду з вимогою визнання квартири [ADDRESS] її особистою приватною власністю, як майно, набуте позивачем за власні грошові кошти, без надання на укладання договору купівлі-продажу згоди [PERSON] , з яким шлюбні відносини було припинено, разом як подружжя не проживали, спільне господарство не вели, не мали спільного бюджету. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. За містом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. У відповідності до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, спільне майно його членами не придбавалося, суд, відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Аналогічні положення передбачені ст. 28 КпШС України, якою встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. З вказаного вбачається, що для сімейних відносин важливе значення має не лише формально зареєстрований шлюб, а й дійсні стосунки чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і сторони фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таку правову позицію підтримано Верховним Судом у Постанові від 20.06.2018 року по справі № 263/240/16-ц. Під час розгляду даної справи судом встановлено та сторонами не заперечується, що шлюбні відносини ними припинено в березні 1996 року. Такі обставини беззаперечно підтверджуються рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 08.07.1997 року по справі № 2-166/97, яке не оскаржувалося сторонами та 19.07.1997 року набрало законної сили (а.с. 18). Позивач [PERSON] згідно відміток (штампів) в паспорті перебувала на реєстраційному обліку за наступними адресами місця проживання: - з 05.04.1997 року до 01.10.1997 року: [ADDRESS] ; - з 15.10.1997 року по теперішній час: [ADDRESS] (а.с. 7 - 9). Такі відомості також підтверджуються довідкою сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ № 7734 від 14.05.2019 року (а.с. 22). З пояснень [PERSON] (письмово викладених в позовній заяві та наданих безпосередньо в судовому засіданні) встановлено, що в січні 1997 року припинила проживати за адресою: [ADDRESS] , переїхала разом з донькою до житлового приміщення своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ № 7803 від 15.05.2019 року за адресою: [ADDRESS] з 29.05.1991 року по 05.11.2003 року була зареєстрована [PERSON] (сестра позивача) - а.с. 23. Відомостей про перебування на реєстраційному обліку або проживання без прописки за адресою: [ADDRESS] відповідача [PERSON] в період мешкання в зазначеному житловому приміщенні позивача [PERSON] - суду не надано. З єдиних, однозначних пояснень [PERSON] та [PERSON] встановлено, що після одруження та до фактичного припинення шлюбних відносин сторони як подружжя мешкали за адресою: [ADDRESS] . Судом здійснено запити до Покровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області та Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ щодо надання відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру (картотеки обліку) про осіб, які були зареєстровані в період часу з 01.01.1996 року по 31.12.1998 року у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] (а.с. 72). Листом Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ № 306/01-15 від 05.11.2019 року суд проінформовано, що з 04.04.2016 року повноваження щодо реєстрації / зняття з реєстрації місця проживання громадян делеговано органам місцевого самоврядування; на теперішній час органи місцевого самоврядування як орган реєстрації місця проживання формує картотеку шляхом внесення до картотеки реєстрації обліку персональних даних громадян міста Покровськ Донецької області при особистому зверненні в межах, передбачених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року; надати відомості про осіб зареєстрованих в період часу з 01.01.1996 року по 31.12.1998 року за адресою: [ADDRESS] немає можливості у зв`язку з відсутністю адресної картки (а.с. 73). З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено окреме від відповідача [PERSON] проживання, не ведення сторонами спільного господарства у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин в березні 1996 року. Судом враховується, що встановлення факту окремого проживання має для позивача юридичне значення, а саме необхідно для вільного розпорядження майном, придбаним хоча і в період перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак після припинення фактичних шлюбних відносинах, відсутності спільного господарства, ведення окремих бюджетів. За таких обставин, заявлений юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку, що узгоджується з ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Також, за переконанням суду, позивачем [PERSON] поза розумним сумнівом (відповідно до рішення "Бочаров проти України» таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів) аргументовано, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана за кошти, які належали їй особисто, однак в період, коли судом розглядалася справа про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] . З договору купівлі-продажу від 05.06.1997 року вбачається, що зазначена квартира була придбана [PERSON] за 9117 гривень (а.с. 19). З копії трудової книжки серійний номер [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] в період часу, що передував укладенню договору купівлі-продажу була працевлаштована, зокрема з 14.03.1997 року обіймала посаду головного бухгалтеру на приватному підприємстві «Оскар» (а.с. 65-67). За таких обставин, суд приймає до уваги пояснення позивача про наявність самостійного, стабільного доходу (заробітної плати) та можливість здійснювати певні заощадження з метою придбання власного житла. Не спростовані також пояснення позивача і в частині отримання грошових коштів в частці, що не вистачала для купівлі квартири в позику від сестри [PERSON] . Такі обставини відповідачем визнано, про що суду адресовано відповідну заяву. З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана позивачем [PERSON] у період, коли фактично припинено спільне проживання з [PERSON] як подружжя та сторони мали різні бюджети, окреме господарство, тому об`єкт нерухомості належить до роздільного майна подружжя і є об`єктом права особистої приватної власності лише позивача. Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви [PERSON] , суд окремо акцентує увагу, що відповідачем [PERSON] в порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України адресовано заяву про повне визнання пред`явлених до нього вимог, визнання викладених в позовній заяві обставин. Така заява підлягає прийняттю, доказів того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси осіб, - суду не надано. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] при пред`явленні до суду позовної заяви з заявленням двох вимог (немайнового та майнового характеру) сплачено судовий збір в загальній сумі 3042,31 гривень (а.с. 1, 2). Разом з тим, вимог про відшкодування судового збору [PERSON] не заявлено, тому ці витрати підлягають залишенню за позивачем. На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України,ч. 6 ст. 57, 60 СК України,

Outcome: approved