Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернулась з даним позовом ( а.с. 3 - 9) в якому, уточнивши позовні вимоги (а.с. 74-75), просила: - визнати незаконним рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради народних депутатів від 21.09.1978 року № 495 в частині затвердження конфігурації присадибних ділянок домоволодінь: [ADDRESS], власниками якого в даний час є відповідачі, та № 106 по цій же вулиці, власником якого в даний час є вона, та в частині реєстрації за домоволодінням № [NUMBER] земельної ділянки площею 681 кв.м, а також залишення в користуванні домоволодіння № [NUMBER] лишків земельної ділянки площею 179 кв.м.; - відновити становище, яке існувало до порушення права позивача на землю, відновивши межу між домоволодіннями № [NUMBER] та [ADDRESS] відповідно до конфігурації (меж) земельних ділянок, яка мала місце станом на 15.01.1953 року - на момент вилучення з домоволодіння [ADDRESS], власником якого [PERSON] в даний час являється, земельної ділянки площею 600 кв.м, залишивши в користуванні відповідачів земельну ділянку в тому розмірі, в якому вона була у користуванні попередніх власників будинку [ADDRESS] станом на 15.01.1953 року, а в її користуванні залишити земельну ділянку в тому розмірі, в якому вона нею фактично використовується та земельну ділянку, яка перебувала в користуванні власника будинку [ADDRESS] станом на 15.01.1953 року та фактично на даний час використовується власниками будинку [ADDRESS], тобто, відповідачами; - усунути перешкоди в користуванні [PERSON] своїм правом на земельну ділянку площею 920 кв.м, набутим 25.05.1971 року при переході до позивача права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Також позивач ставила питання про призначення по справі земельно- технічної експертизи, на вирішення якої поставити питання: - чи відповідає фактичне землекористування домоволодінь № [NUMBER] та [ADDRESS] межам земельних ділянок, які були встановлені рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради народних депутатів Чернігівської області № 16 від 15.01. 1953 року ; - яка земельна ділянка та якої площі фактично використовується власниками домоволодіння [ADDRESS] за рахунок земельної ділянки, яка була залишена в постійному користуванні власника домоволодіння № [NUMBER] рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради народних депутатів Чернігівської області № 16 від 15.01.1953 року. Вимоги позову [PERSON] обґрунтувала тим, що 25.05.1971 року її бабуся [PERSON] подарувала їй житловий будинок [ADDRESS], отриманий нею в 1966 році у спадщину після смерті її чоловіка [PERSON], а відповідно їй перейшла в користування і земельна ділянка, якою користувалися попередні власники: до 1953 року її дід [PERSON] користувався земельною ділянкою площею 1520 кв. м, яка під індивідуальне будівництво йому була відведена у 1938 році, а в 1953 році розмір земельної ділянки був зменшений до 920 кв.м. внаслідок відведення за рахунок цієї земельної ділянки рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 15.01.1953 року № 16 під індивідуальне будівництво матері позивача - [PERSON] земельної ділянки площею 600 кв.м. З 1966 року зазначеною земельною ділянкою до часу дарування будинку позивачу земельною ділянкою користувалася [PERSON], тому позивач вважає, що і вона має право користування земельною ділянкою площею 920 кв.м. Будинок з дозволу виконавчого комітету Ніжинської міської ради нею в 1987 році був перебудований. На земельній ділянці, відведеній під індивідуальне будівництво матері позивача - [PERSON], мати побудувала житловий будинок, який в даний час має [ADDRESS], який у 1991 році вона подарувала своєму сину [PERSON], а він у 2003 році цей житловий будинок обміняв на квартиру і новими власниками стали відповідачі [PERSON] та [PERSON] Позивач вказує, що оскільки власником будинку [ADDRESS] була її мати [PERSON], то мати з її дозволу користувалася не тільки відведеною їй земельною ділянкою площею 600 кв.м, а й частиною земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні, також позивач не заперечувала проти того, щоб цією земельною ділянкою користувався її брат [PERSON], а коли новими власниками будинку [ADDRESS] стали відповідачі, то вона їх повідомила, що частина земельної ділянки, якою вони користуються, офіційно перебуває в її користуванні. У червні 2013 року відповідачі повідомили про свій намір встановити між їх домоволодіннями капітальний паркан з металопрофілю по межі земельної ділянки, яка зазначена в технічному паспорті на їх житловий будинок, після чого позивач звернулась у КП „Ніжинське МБТІ" для отримання документів на підтвердження її права користування земельною ділянкою, і їй стало відомо про те, що рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 21.09.1978 року № 495 за її домоволодінням зареєстровано земельну ділянку площею 681 кв.м., а за домоволодінням [ADDRESS] зареєстровано земельну ділянку площею 600 кв.м. та залишено в користуванні лишки площею 179 кв.м, вилучення яких у встановленому порядку не проводилося і з нею не погоджувалось. За даних обставин позивач вважає, що її порушене право має бути відновленим, оскільки на думку позивача, вона має право користування земельною ділянкою площею 920 кв.м, яке вона набула 25.05.1971 року при переході до неї права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.11.2014року (а.с.135-137) відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про призначення по справі судової земельно - технічної експертизи. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимог позову з двох підстав: у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог по суті та у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, і за наявності заяви представників відповідачів в судовому засіданні про застосування позовної давності до винесення судом рішення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.11.2013року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Також апелянт просить скасувати ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.11.2013 року та постановити ухвалу про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, його ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вказує, що до введення в дію Земельного кодексу Української РСР про необхідність реєстрації права користування земельною ділянкою не було зазначено в жодному нормативно-правовому документі, тому висновок суду про неможливість встановлення факту наявності у позивача права на земельну ділянку внаслідок відсутності правовстановлюючих документів на землю не грунтується на нормах законодавства. Апелянт вважає, що наявність у неї права на землю підтверджується переходом у її власність в 1971 році житлового будинку [ADDRESS], що відповідно до статті 90 Земельного кодексу Української РСР стало підставою для виникнення права користування земельною ділянкою, яке було у попередніх власників. Оскільки виконавчим комітетом Ніжинської міської Ради народних депутатів з 1971 по 1978 роки не було прийнято рішення про зменшення площі ділянки до 600 м2, відповідно до ч.3 статті 36 Земельного кодексу Української РСР, то у користування [PERSON] перейшла в повному розмірі земельна ділянка, яка була в користуванні її бабусі, тобто ділянка площею 920 м2 на підставі договору дарування житлового будинку від 25.05.1971 року згідно з ч. 1 статті 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року. На думку апелянта, питання оформлення чи не оформлення права власності на житловий будинок не має суттєвого значення у вирішенні спору про захист права на земельну ділянку, що виникло в 1971 році на підставі статті 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року та було порушено оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської Ради народних депутатів Чернігівської області від 21.09.1978 року № 495. [PERSON] вважає, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок відносно того, що передача в користування домоволодіння [ADDRESS], власниками якого є [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 179 м2 не повинна була погоджуватись з позивачем, оскільки такі дії порушують ч. 1 статті 25, ч. 4 статті 16, статтю 39 Земельного кодексу Української РСР 1970 року та суперечать фактичним обставинам справи і представленим доказам. Крім того, апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на пропуск нею строку позовної давності не відповідає нормам ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України, оскільки про факт зменшення площі спірної земельної ділянки її жодна особа не повідомляла до 2013 року, в тому числі, і орган, який приймав відповідне рішення. Також апелянт не погоджується з ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.11.2013 року про відмову в задоволенні клопотання про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, оскільки вважає, що проведення такої експертизи є необхідним для вірного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційних справ домоволодінь по [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 2900) та № [NUMBER](інвентаризаційна справа № 2901), перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок та посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні вимог позову. В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2013 року підлягає залишенню без змін. Апеляційний суд погоджується з вірним висновком суду першої інстанції відносно того, що вимоги позову [PERSON] по суті задоволенню не підлягають, оскільки вони є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, тому в їх задоволенні необхідно відмовити на підставі приписів законодавства, яке регламентує спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги відносно того, що: - вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, - судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, - суд при вирішенні справи неправильно застосував норми матеріального права, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті висновку суду про відмову в задоволенні вимог позову у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог по суті. Зазначені доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що в 1938 році діду позивача [PERSON] - [PERSON] була виділена в постійне користування земельна ділянка площею 1520 кв. м. по [ADDRESS]. В подальшому рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради народних депутатів № 16 від 15 січня 1953 року із вказаної земельної ділянки була вилучена земельна ділянка площею 600 кв. м (а.с.13), якій була присвоєна адреса [ADDRESS]. Вилучена земельна ділянка була надана в користування матері позивача - [PERSON] Після смерті [PERSON] право власності на належний йому будинок успадкувала бабуся позивача - [PERSON] (а.с. 14). Вказаний будинок [PERSON] згідно договору дарування від 25.05. 1971 року подарувала позивачу (а.с. 16-18). 22.01.1975 року рішенням № 23 виконавчого комітету Ніжинської міської ради депутатів трудящих Чернігівської області позивачу було надано дозвіл перебудувати житловий будинок [ADDRESS] (а.с.21). В матеріалах справи міститься акт відводу земельної ділянки для державного і громадського будівництва від 22.01. 1975 року, згідно якого на підставі вказаного рішення виконавчого комітету було проведено розбивку під фундамент житлового будинку позивача в [ADDRESS] (а.с. 22). У вказаному акті загальна площа земельної ділянки, яка відведена позивачу під забудову, не вказана. На а.с. 23 мітиться дозвіл № 9-А від 22.01. 1976 року на будівництво позивачем житлового будинку по [ADDRESS]. З довідки комунального підприємства ''Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації'' від 05.07. 2013року (а.с.27) вбачається, що житловий будинок за вказаною адресою було перебудовано позивачем у 1987 році. Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської Ради народних депутатів Чернігівської області № 495 від 21.09.1978 року ''Про результати обміру земель забудованих кварталів в м. Ніжині'' (а.с. 25, 63) затверджено в тому числі, і конфігурацію присадибних ділянок та зареєстровано за землекористувачем домоволодіння [ADDRESS] земельну ділянку площею 681 кв.м, площа земельної ділянки по фактичному обміру - 681 кв.м. Відповідно до вказаного рішення за домоволодінням [ADDRESS] зареєстровано за землекористувачем земельну ділянку 600 кв.м, площа земельної ділянки по фактичному обміру складає 779 кв.м, залишені в користуванні лишки - 169 кв.м. В 1991році мати позивача [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок по [ADDRESS] і подарувала вказаний будинок брату позивача - [PERSON] Відповідно до договору міни квартири та будинку від 19.06.2003року (а.с.53-54), вказаний житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м, перейшов у власність в рівних частинах [PERSON], [PERSON], а у власність [PERSON] перейшла квартира [ADDRESS]. Апелянт вважає, що до неї разом з правом власності на житловий будинок по [ADDRESS] перейшло і право користування земельною ділянкою площею 920 кв. м. З 2003 року новими власниками житлового будинку по [ADDRESS] згідно договору міни квартири та будинку від 19.06. 2003 pоку стали відповідачі - [PERSON], [PERSON], на думку апелянта, вони порушують її право на користування землею, оскільки за адресою [ADDRESS] виділялася земельна ділянка площею 600 кв.м., а відповідачі фактично користуються земельною ділянкою площею 779 кв.м, з яких 179 кв. м є лишками, які мають бути повернуті в користування позивача. Також апелянт вважає, що рішення виконавчого комітету Ніжинської міської Ради народних депутатів Чернігівської області № 495 від 21 вересня 1978 року в частині щодо затвердження конфігурації присадибних ділянок домоволодінь №[NUMBER] та [ADDRESS] є незаконним, оскільки воно прийнято з порушенням норм земельного законодавства, а саме - проведено вилучення з користування апелянта частину земельної ділянки без одержання у встановленому порядку відповідної згоди на проведення вказаний дій землекористувача. Вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, з наступних підстав. 08.07.1970 року був прийнятий Земельний кодекс Української PCP, який діяв до 15.03.1991 року. З 01.02. 1923 року спірні правовідносини регулювалися Цивільним кодексом УРСР, веденим в дію постановою ЦВК УРСР від 16.12. 1922 року. Відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української PCP в редакції від 08.07.1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу PCP і Української PCP. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Частиною 5 статті 20 зазначеного Кодексу було передбачено, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. З положень статті 90 вказаного Кодексу вбачається, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. За нормами, зазначеними в ч.2 статті 88 Кодексу, в містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї. Виходячи з вказаних правових норм, є вірним по суті висновок суду першої інстанції відносно того, що при переході права власності до позивача на житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 25.05.1971 року за реєстровим № 2350 до позивача перейшло право користування земельною ділянкою за вказаною адресою у межах норм статті 88 Кодексу, тобто, у розмірі 600 кв.м. При цьому суд зазначив, що решта землі, яка перебувала в користуванні у попереднього власника, відійшла до земель м. Ніжина, як єдиного державного земельного фонду, що узгоджується з приписами статей 4,84 Земельного кодексу Української РСР 1970 року. Апелянт стверджує, що після переходу до неї права власності на житловий будинок [ADDRESS] від її бабусі [PERSON] згідно договору дарування від 25.05.1971 року до неї перейшло і право користування земельною ділянкою площею 920 кв.м. При цьому апелянт посилається на статтю 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, відповідно до якої якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Вказані твердження апелянта є безпідставними, оскільки в ході судового розгляду даної справи в встановлено, що компетентними органами не приймалось відповідне рішення про закріплення за апелянтом чи за її дідусем [PERSON], бабусею [PERSON] в користування земельної ділянки на пільгових умовах, що перевищують діючі. Таким чином, апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції відносно того, що в ході судового розгляду даної справи позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, не представлено належних та допустимих доказів відносно того, що [PERSON] має право користування земельною ділянкою площею 920 кв.м, яке, як стверджує [PERSON], вона набула 25.05.1971року при переході до неї права власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з фактичними обставинами, які встановлені по справі, а також з вищезазначеними приписами норм матеріального права, які регламентують за хронологією спірні правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської Ради народних депутатів Чернігівської області № 495 від 21.09.1978 року '' Про результати обміру земель забудованих кварталів в м. Ніжині '' (а.с. 25, 63) затверджено в тому числі, і конфігурацію присадибних ділянок та зареєстровано за землекористувачем домоволодіння [ADDRESS] земельну ділянку площею 681 кв.м, площа земельної ділянки по фактичному обміру - 681 кв.м. Відповідно до вказаного рішення за домоволодінням [ADDRESS] зареєстровано за землекористувачем земельну ділянку 600 кв.м, площа земельної ділянки по фактичному обміру складає 779 кв.м, залишені в користуванні лишки - 179 кв.м. Позивач просила визнати незаконним вказане рішення в частині стосовно реєстрації за її домоволодінням земельної ділянки площею 681 кв.м та в частині, що стосується залишення в користуванні домоволодіння № [NUMBER] земельної ділянки площею 179 кв.м (лишків). Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог позову у вказаній частині, оскільки вказаним рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради право землекористування позивача порушено не було. Зокрема, вказане рішення, яке оспорюється позивачем, за своєю правовою природою не є рішенням про вилучення земельної ділянки з користування. Оспорюване рішення прийнято за результатами обмірів земель забудованих кварталів у межах ревізії земель м. Ніжина. В ході судового розгляду даної справи встановлено, що вказаним рішенням не вносились жодні зміні в землекористування, а лише констатувався (фіксувався) вже існуючий стан, який склався між користувачами земель: - за домоволодінням [ADDRESS] зареєстровано земельну ділянку площею 779 кв. м., з яких 179 кв.м - лишки, які залишені в користуванні землекористувачів; - за домоволодінням [ADDRESS] зареєстровано земельну ділянку площею 681 кв. м. За даних обставин твердження апелянта відносно того, що відповідачі [PERSON], [PERSON] порушують її право землекористування, оскільки користуються земельною ділянкою площею 179 кв.м (лишками), не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність свого права на користування спірною земельною ділянкою площею 179 кв.м. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з вірним висновком суду першої інстанції відносно того, що вимоги позову [PERSON] по суті задоволенню не підлягають, оскільки вони є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, тому в їх задоволенні необхідно відмовити на підставі приписів законодавства, яке регламентує спірні правовідносини. Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок та посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні вимог позову. Судом першої інстанції вірно встановлено, що [PERSON] пропустила строк позовної давності звернення до суду з даним позовом без поважної причини, оскільки твердження позивача відносно того, що вона дізналась про порушення свого права в червні 2013року,спростовуються матеріалами справи та її фактичними обставинами. Відповідно до ч.1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 2901 на будинок позивача, зокрема, аркушу цієї справи 41, який містить генеральний план присадибної земельної ділянки позивача, в ньому зазначено розмір земельної ділянки позивача - 681 кв. м, і вказано дату внесення відповідних змін - 22.09.1995 рік (а.с. 198 цивільної справи). Дані відомості вказаного документу містить в собі і технічний паспорт на будинковолодіння позивача, в ході проведення технічної інвентаризації БТІ в технічному паспорті обов'язково зазначає, яка площа земельної ділянки та на підставі якого рішення органу місцевого самоврядування зареєстрована по [ADDRESS]. Таким чином, твердження [PERSON] відносно того, що вона довідалась про порушення свого права в червні 2013 року, спростовуються фактичними обставинами справи, оскільки позивач не могла не знати дані технічного паспорту на свій будинок. Судом першої інстанції застосовано позовну давність за заявою відповідачів, зробленою до винесення судом рішення, і суд послався на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, як на ще одну підставу для відмови у позові. Позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом без поважної причини, проте, апеляційний суд вважає, що необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок та посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні вимог позову. Оскільки відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12. 2009 року ''Про судове рішення у цивільній справі'', встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Приймаючи до уваги вищенаведене, зокрема, те, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості ухвали Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.11. 2013року про відмову в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про проведення по справі судової земельно - технічної експертизи, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вони є безпідставними. На підставі приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд приходить до висновку, що на користь кожного з відповідачів: [PERSON], [PERSON] підлягають стягненню з [PERSON] по 400 грн. в рахунок відшкодування понесених та документально підтверджених (а.с. 196, 197) витрат на правову допомогу в апеляційному суді. Вказана сума - 800 грн. визначена апеляційним судом на підставі приписів Закону України ''Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах'', відповідно до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу за 1годину становить 487 грн. 20 коп. та виходячи з даних акту про надану правову допомогу від 29.01. 2014року ( а.с. 197).

Outcome: partial