Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

в серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Люботинська міська територіальна громада в особі Люботинської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила земельна ділянка, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] . На день відкриття спадщини [PERSON] проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] , який провів поховання дружини та отримав у володіння все її майно, в тому числі, і зазначену земельну ділянку. Однак, [PERSON] у встановлений законом строк не звернувся до нотаріального органу за отриманням свідоцтва про право на спадщину. [INFO] [PERSON] помер, та на дату смерті постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що спадкоємцями померлого є вона, як його донька, та відповідач, як його син. На час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживав за вказаною адресою разом із [PERSON] , та, останній, про відмову від спадщини не заявляв. На даний час нотаріус не може оформити свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, оскільки, не достатньо документів, які б підтверджували факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном. З огляду на викладене, а також з метою реалізації спадкових прав після смерті батька, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд встановити факт прийняття [PERSON] у спадщину земельної ділянки, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на землю № 2078 від 04.12.1996 року, а також визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.08.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з"явився, направивши заяву про розгляд справи за відмутності. Відповідач в судове засідання не з`явився. До суду надіслав письмову заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Крім того, в матеріалах справи міститься письмовий відзив відповідача на позов, відповідно до якого, останній, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа в судове засідання явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Заперечення та/або пояснення на позов до суду не подала. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в підготовчому судовому засідання без участі відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 13,19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 04.12.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за № 2078, належала земельна ділянка площею 0,100 га за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила зазначена земельна ділянка. Позивач вказує, та в ході розгляду справи не заперечувалось сторонами те, що на день відкриття спадщини [PERSON] проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] , який провів поховання дружини та отримав у володіння все її майно, в тому числі, і зазначену земельну ділянку. [PERSON] у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину, та [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. На дату смерті [PERSON] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , разом із відповідачем [PERSON] . Позивач вказує та судом встановлено, що спадкоємцями померлого [PERSON] є [PERSON] , як його донька, та [PERSON] , як його син, та інші спадкоємці відсутні, що підтверджується листом приватного нотаріуса КМНО Переверзевої Г.О. від 16.06.2021 року № б/н/02-14. Крім того, в зазначеному листі приватного нотаріуса зазначено, що [PERSON] відмовилась від спадщини на користь сина померлого [PERSON] . Позивач вказує, що на даний час нотаріус не може оформити свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, оскільки, не достатньо документів, які б підтверджували факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, а відтак вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що нормами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що особа, яка прийняла спадщину померла, а тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення відповідного факту. Також статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Крім того, згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач та відповідач є єдиними спадкоємцями померлого, останній, на час смерті проживав із відповідачем, а відтак з огляду на позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд вважає, що вимоги сторони позивача щодо встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача було визнано позов, та підстав, з якими закон пов`язує можливість визнати доводи позову безпідставними в ході розгляду справи не встановлено, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved