Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.07.1971 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб та вони почали проживати в [ADDRESS], а з 06.01.1987 року позивач був зареєстрований у вказаному будинку. Вказаний будинок належав відповідачці та її матері [PERSON] на праві спільної часткової власності. 29.01.2010 року [PERSON] подарувала відповідачці ? частину вказаного житлового будинку. За час спільного проживання зі своєю дружиною, відповідачкою за позовом, ним було побудовано прибудову до будинку, загальною площею 71,4 кв.м, сарай з підвалом та погреб, які були зареєстровані на дружину. 03.12.1991 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та між ними була досягнута домовленість, що він залишитись проживати в добудованій частині будинку. В 1995 року відповідач переїхала проживати до США, а згодом і отримала громадянство США, а він, в свою чергу, продовжував проживати в будинку. В липні 2015 року за місцем проживання позивача з»явились невідомі люди та вказали, що вони є власниками будинку, в якому я проживаю, а тому він має звільнити будинок. Зазначає, що дії відповідача, які проявились у відчуженні будинку невідомим особам, порушили його право спільної сумісної власності, яке підлягає відновленню, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні та його представники просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач до суду повторно не з"явилася. Судом приймалися міри для належного повідомлення сторони відповідача про дату судового розгляду Третя особа : [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити при цьому вказавши , що він на законних підставах придбав вказане домоволодіння та почав здійснювати його перебудову. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вислухавши свідків, суд вважає, що позов безпідставний та в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.5). 21.07.1971 року [PERSON] та [PERSON] одружились, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 4517. Після реєстрації одруження присвоєні прізвища чоловікові - [PERSON], дружині - [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 03.12.1991 року зроблено запис за № 938 (а.с.7). Згідно даних технічного паспорту від 02.09.1994 року, ? частина жилого будинку, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Другою Київською держнотконторою 20.07.1973 року, реєстрований номер 1-15544 (а.с.8-11, 174). Згідно із реєстраційним посвідченням № [NUMBER] від 11.11.2009 року, ? частина жилого будинку, який розташований в [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Народного суду 6-ої дільниці Московського району м. Києва від 08.09.1958 року (а.с.12). Зазначене також підтверджується довідкою-характеристикою № 1442349 від 25.11.2009 року, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна (а.с.13). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 29.01.2010 року, [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.14). Згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 05.08.2015 року № 9999 (И-2015), було встановлено, що згідно реєстрових книг Бюро, станом на 31.12.2012 року, реєстрація права власності на будинок [ADDRESS] проведена за [PERSON] (а.с. 15). Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.03.2016 року, було встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки та житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, виданий 23.02.2016 року та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.30). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.01.2015 року, [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], за що [PERSON] сплатив за нього обумовлену цим Договором грошову суму. Нотаріусом було перевірено, що відчужуваний будинок є особистою приватною власністю [PERSON], як такий, що набутий нею за договорами дарування. Договір посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.66-72). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.02.2016 року, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 91-92). За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об»єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об»єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об»єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з»ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об»єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Виходячи з положень ст. 62 СК України доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат. При цьому стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об»єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. В судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку задоволенню не підлягають, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідач набула право власності на спірний будинок на підставі договорів дарування, зокрема, на ? частину після розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин, що не заперечував сам позивач, зазначаючи про це в позові. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивачем в ході розгляду справи не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що збільшення вартості будинку відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд також враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Позивачем не надано доказів, що в придбання (будівництво, ремонт) спірного будинку ним були вкладені особисті приватні кошти. Також суд зазначає, що істотне збільшення є тією величиною, яка робить недостатнім застосування іншого способу захисту прав відшкодування понесених відповідачем витрат. Збільшення вартості майна має бути настільки відчутним, щоб доцільність трансформації приватної власності попереднього власника на це майно в спільну сумісну власність подружжя була очевидною та відповідала принципам розумності та справедливості. Зважаючи на викладене в сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку спірний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності в розумінні ст.ст. 57, 60, 61, 74 СК України, а також, приймаючи до уваги положення ст .62 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін та визнання за ним права власності на ? частину спірного житлового будинку з огляду на встановлені вище обставини, у зв»язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed