Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

ПАТ«ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві покликаються на ту обставину, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № -R53700411094В. Відповідно до п. 1 Договору, предметом Кредитного договору є надання Позивачем Позичальнику грошових коштів у розмірі 100 000,00 гривень з строком користування до 10 квітня 2017 року та сплатою відсотків за користування ним у розмірі 24% річних. Позивач належним чином виконав свій обов'язок по Кредитному договору щодо надання Позичальнику грошових коштів (кредиту) у розмірі 100 000,00 гривень.Однак, Позичальник, користуючись грошовими коштами, свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконав, а саме не виконав свої зобов'язання по погашенню кредиту та не виконав свої зобов'язання по погашенню відсотків за користування кредитом. Таким чином, в результаті порушення умов Кредитного договору щодо строків користування кредитом та повного погашення боргових зобов'язань за Кредитним договором, Позичальник зобов'язаний повністю повернути кредитні кошти, заборгованість по якому станом на 19.11.2014 року становить 89 680,32 гривень тіла кредиту. Заборгованість Позичальника перед Позивачем по процентах за користування кредитом становить 19 890,63 гривень. Також, відповідно до п. 4.2 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, оповідно до Графіка комісійні винагороди за управління Кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту. Заборгованість Позичальника перед Позивачем по комісійній винагороді за користування кредитом становить 18 590,00 гривень. Так, відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником зобов'язань з повернення Кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами кредитного договору Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Кредитора пеню за кожен день псострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення. Позивач нарахував Позичальнику пеню на суму прострочених грошових зобов'язань - суми кредиту та процентів за його користування. Враховуючи доданий до позову розрахунок нарахування пені, пеня за порушення строків повернення кредиту, відсотків та щомісячної комісії становить 47 907,80 гривень. Позивач також здійснив нарахування 3% річних на суми простроченого з эргу по кредиту та процентам за користування кредитом. Враховуючи доданий до позову розрахунок три проценти річних, нараховані за порушення строку повернення кредиту становлять 255,53 гривень; за порушення строку повернення відсотків становлять 264,88 гривні. А також -інфляційні витрати, за порушення строку повернення кредиту становлять 1 424,45 гривні; за порушення строку повернення відсотків становлять 1 596,52 гривень. Таким чином, загальна сума боргу Позичальника перед Позивачем внаслідок неналежного виконання зобов'язань за Договором про надання кредиту № R53700411094В станом на 19.11.2014 р. становить 179 610,13 гривень, з них: 89 680,58 гривень - сума основного боргу - неповернута сума кредиту; 19 890,63 гривень - заборгованість по відсотках; 18 590,00 гривня- заборгованість по комісійній винагороді; 31 745,43 гривень- пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків; 16 162,37 гривні- пеня за несплату комісійної витнагороди; 255,53 гривень - три проценти річних нараховані за порушення строку повернення кредиту; 264,88 гривні - три проценти річних нараховані за прострочену заборгованість по відсотках, 1 424,45 гривні - інфляційні втрати, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 1 596,52 гривень - інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках. Просять вказану суму заборгованості та судові витрати стягнути з відповідача в їхню користь. В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача Червінський І.М. позов підтримав та просить його задовольнити повністю з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково. Не заперечує проти стягнення поточної заборгованості за кредитом в сумі 71 630 грн. 43 коп., заборгованості за простроченим кредитом в сумі 18 049 грн. 89 коп., простроченої заборгованості за відсотками в сумі 19 772 грн.69 коп. та заборгованості за відсотками за період з 18 листопада по 19 листопада 2014 року в сумі 117 грн. 94 коп. В решті вимог просить відмовити з наступних підстав. Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами по справі, він є споживчим кредитним договором. Вважає, що кредитний договір порушує права споживача й одночасно суперечить Цивільному кодексу України. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов Договору згідно означає односторонню відмову від Договору. Відповідачем здійснювались регулярні платежі по Договору, однак у позовній заяві не вказано про повернення грошових коштів. Крім цього, комісія є незаконною, нарахування комісії було проведено позивачем та сплачено відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за управління кредитом, за її рахунок, що є незаконним. Вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 18 590, 63 гривень заборгованості по комісійній винагороді та 16 162 гривень пені за несплату комісійної винагороди (оскільки це є похідна сума) - не підлягають до задоволення. Крім цього, підставами для відмови у стягненні пені є непропорційно великий розмір компенсації (відповідальності) встановлений для позичальника, відсутність в кредитному договорі аналогічної і співрозмірної умови про відповідальність банку перед позичальником. При вирішення питання про законність умови кредитного договору, яка встановлює відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання, необхідно пам'ятати, що граничний розмір пені за порушення грошових зобов'язань передбачений ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Позовна вимога щодо стягнення пені у розмірі 47 907, 80 гривень при основному борзі 89 680, 58 не є правомірною і повинна бути незадоволена. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № -R53700411094В. Відповідно до п. 1 Договору, предметом Кредитного договору є надання Позивачем Позичальнику грошових коштів у розмірі 100 000,00 гривень з строком користування до 10 квітня 2017 року та сплатою відсотків за користування ним у розмірі 24% річних. Позивач належним чином виконав свій обов'язок по Кредитному договору щодо надання [PERSON] грошових коштів у розмірі 100 000,00 гривень.Однак, відповідач користуючись грошовими коштами, свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконала, а саме не виконала свої зобов'язання по погашенню кредиту та не виконала свої зобов'язання по погашенню відсотків за користування кредитом. Дані обставини стверджуються копіями кредитного договору, меморіального ордеру та не заперечується представником відповідача. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов"язання припиняється його належним виконанням. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 19.11.2014 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість за кредитом в сумі 71 630 грн. 43 коп., заборгованість за простроченим кредитом в сумі 18 049 грн. 89 коп., прострочену заборгованість за відсотками в сумі 19 772 грн.69 коп. та заборгованість за відсотками за період з 18 листопада по 19 листопада 2014 року в сумі 117 грн. 94 коп., яка визнана в суді її представником, то відповідно до вимог закону вона підлягає до стягнення в користь позивача. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє з огляду на наступне. Згідно п.3 кредитного договору, позичальник зобов'язується використати Кредит виключно за цільовим призначенням - на споживчі потреби. За таких обставин наданий банком кредит є споживчим кредитом. Згідно ч.2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов Договору означає односторонню відмову від Договору. З наданих представником позивача квитанцій про оплату заборгованості за кредитним договором вбачається, що [PERSON] здійснювались регулярні платежі. При укладанні Договорі поза увагою залишалась вимога по банку, викладена в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - повідомити позичальнику про сукупну вартість кредиту. Крім цього, відповідно до п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, позивач зобов'язаний в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Крім того, банки, відповідно до п. 3.4. Правил, зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). При цьому позивач, відповідно до п. 3.6. Правил, не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, суд вважає, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам. На думку суду, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього, а кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії. Відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, можливість визнати недійсною умову кредитного договору про сплату комісії, яка не відповідає вимогам Правил, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, підтверджується практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. п. 3.4. Правил, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зазначив, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Нарахування комісії було проведено позивачем та сплачено відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за управління кредитом, за її рахунок, що є незаконним. При цьому, практика Вищого Спеціалізованого Суду України показує, що управління кредитом не є супутньою послугою, тому ВССУ вважає що дана послуга не ґрунтується на нормах матеріального права. Таким чином, у випадках невідповідності умови кредитного договору про комісію вимогам законодавства, вказана умова може бути визнана недійсною на підставі ч. 1 ст. 203. ч. 1 ст. 215 ЦК України. За таких обставин позовні вимоги позивача щодо стягнення 18 590, 63 гривень заборгованості по комісійній винагороді та 16 162 гривень пені за несплату комісійної винагороди (оскільки це є похідна сума) - не підлягають до задоволення з підстав, наведених вище. Крім цього, позивачем відповідно до позовної заяви а також відповідно до умов Договору, нарахована пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків та пеня за несплату щомісячної комісії, яка становить 47 907, 80 гривень, а сума основного боргового зобов'язання становить 89 680, 58 гривень. Загальна сума нарахованої пені складається: з пені за порушення строків повернення кредиту та відсотків - 31 745, 43 гривень, та пеня за несплату комісійної винагороди 16 162. 37 гривень. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (позичальника). При цьому, несправедливими, відповідно до п. 5) ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Суд вважає, що підставами для відмови у стягненні пені є непропорційно великий розмір компенсації (відповідальності) встановлений для позичальника, та відсутність в кредитному договорі аналогічної і співрозмірної умови про відповідальність банку перед позичальником. За положеннями п. 22, 23 ст. 1, ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором (п.4.10, п. 4.11. Договору), крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Позивач включив у позов та у сам кредитний договір умови відповідальності лише позичальника - споживача фінансових послуг, яка зобов'язує останнього сплатити кредиторові компенсацію за прострочення виконання зобов'язання, що вдвічі перевищує суму заборгованості за кредитом, тому такі умови є несправедливими, суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є недійсними. Верховний Суд України, зокрема, зазначив аналіз указаних норм (прим. - ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов), що дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. При вирішенні питання про законність умови кредитного договору, яка встановлює відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання, суд враховує, що граничний розмір пені за порушення грошових зобов'язань передбачений Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Верховний Суд України, зокрема, вказав, що ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» установлено граничний розмір пені. Незалежно від готовності суду при розгляді конкретної справи застосувати до правовідносин споживчого кредитування положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» за аналогією закону, його положення необхідно використати для демонстрації справедливого підходу до встановлення розміру відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Таким чином, у випадках невідповідності умови кредитного договору про пеню вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливих умов договору, вказана умова може бути визнана недійсною на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. За таких обставин позовна вимога щодо стягнення пені у розмірі 47 907, 80 гривень при основному борзі 89 680, 58 не є правомірною і не підлягає до задоволення. В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між Про необхідність врахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Рішення КСУ №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, зазначено у пунктах 14 та 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Судові витрати, відповідно до розміру задоволених позовних вимог, підлягають до стягнення з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: partial