Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. [INFO] померла [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За життя, а саме - 21 березня 1995 року - [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською О.І., реєстровий № 2-1083, згідно якого на випадок своєї смерті належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла їй - [PERSON] . На час складання заповіту вона мала прізвище « [PERSON] », а після реєстрації 05 жовтня 1996 року шлюбу з [PERSON] , взяла прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11 серпня 2020 року, копія якого долучена до його заяви. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки якої належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого комітетом комунальної власності м.Нікополя від 23.11.1994 року, а інша 1/2 частка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.10.1996 року завідуючою Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Новіковою Н.В., реєстровий № 1-1717. В передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вона звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Іопеля С.О. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу № 123/2020. 17.09.2020 року приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Іопель С.О., розглянувши подані нею для оформлення спадщини документи, в тому числі, заповіт [PERSON] від 21 березня 1995 року, звернув увагу на те, що в зазначеному заповіті, який складено українською мовою, її прізвище, ім`я та по-батькові дослівно записано « [PERSON] », а українською мовою її дошлюбне прізвище, ім`я та по-батькові правильно пишеться « [PERSON] », що співпадає з її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , долученим до матеріалів спадкової справи та даної позовної заяви. Через помилки в написанні її прізвища та по батькові в заповіті, а саме: написання в прізвищі замість української букви «є» букви «е» та в по батькові замість української букви «ї» букви «і» приватний нотаріус [PERSON] надав письмове роз`яснення № 589/02-24/123/2020 від 17.09.2020 року, в якому зазначив, що не має можливості взяти до уваги вищезазначений заповіт при спадкуванні та оформленні документів по спадковій справі № 123/2020 у зв`язку з невідповідністю особи спадкоємиці за заповітом та особи спадкоємиці, яка прийняла спадщину за заповітом, а тому для вирішення цього питання запропонував звернутись до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Допущені в заповіті помилки в написанні її прізвища та по батькові мають суто технічний характер, оскільки допущені через відсутність в нотаріальних конторах друкарських машинок з українським алфавітом, а враховуючи, що в російському алфавіті відсутні букви «є» та «і» друкарки в нотаріальних конторах та й в багатьох держаних установах замінювали їх буквами російського алфавіту відповідно «е» та римською цифрою «І» схожою на українську букву «і». Внести виправлення до зазначеного заповіту неможливо, оскільки особа, яка склала заповіт, померла і після її смерті відкрито спадкову справу. П.6 ч.1 ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Установити факт належності документу можливо тільки в суді, тому вона вимушена звернутися до суду з цією заявою. Заявниця в судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги заяви підтримала (а.с.18). Заінтересована особа до суду також не прибув, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність (а.с.20). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року зі змінами, можуть встановлюватися факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Як встановлено в судовому засіданні, прізвище, ім`я та по батькові заявниці, згідно паспорту громадянина України, - [PERSON] (а.с.12). [INFO] померла [PERSON] (а.с.4). За життя 21.03.1995 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською О.І., реєстровий № 2-1083, згідно якого на випадок своєї смерті належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] заповіла заявниці по справі [PERSON] (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки якої належала спадкодавиці на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого комітетом комунальної власності м.Нікополя від 23.11.1994 року (а.с.10), а інша 1/2 частка належала спадкодавиці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.10.1996 року завідуючою Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Новіковою Н.В., реєстровий № 1-1717 (ак.с.11). Заявниця вчасно звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Іопеля С.О. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , але отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.6), оскільки в зазначеному заповіті, який складено українською мовою, прізвище, ім`я та по-батькові заявниці по справі дослівно записано « [PERSON] », а українською мовою її дошлюбне прізвище, ім`я та по-батькові правильно пишеться « [PERSON] », що співпадає з її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , долученим до матеріалів спадкової справи та даної заяви. Через помилки в написанні прізвища та по батькові в заповіті, на думку заявниці, допущені через відсутність в нотаріальних конторах на час складання заповіту друкарських машинок з українським алфавітом, порушено її право на отримання квартири у спадок. Внести виправлення до зазначеного заповіту неможливо, оскільки нотаріус, яка склала заповіт, померла. За таких обставин суд вважає за можливе вимоги заявниці задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved