Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суд із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Теребовлянська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування від 28 травня 2002 року ? житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS]- недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його сестра [PERSON] під час укладання цього договору не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки з 1999 року почала лікуватися в Тернопільському обласному психоневрологічному диспансері, лікування було тривалим, в 2000 році [PERSON] встановлена 2 група інвалідності, у зв'язку з загостренням захворювання з 24 червня 2014 року 2 група інвалідності була встановлена довічно. Позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання двічі не з'явилися, про дату, час, місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заперечень, клопотань з приводу розгляду справи не надали. Суд вважає за можливе слухати справу без участі відповідача, за наявними в справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Справа розглянута відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають до задоволення. Судом встановлено, що згідно із реєстраційним посвідченням виданим начальником Теребовлянського бюро технічної інвентаризації 07.06.2002 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Теребовлянською державною нотаріальною конторою 25.09.1987 року за реєстром №1889. Як вбачається із договору дарування від 28 травня 2002 року посвідченого державним нотаріусом Крупник М.І. та зареєстровано в реєстрі за №1141 [PERSON] подарувала ? житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] [PERSON]. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №341 від 29.07.2016 року [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдальна шизофренія, на момент укладення договору дарування [PERSON] не могла в повній мірі розуміти значення своїх дій і керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦКУкраїни правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», Правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до ст. 717 ЦК України - за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов"язується передати в майбутньому другій стороні(обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок) у власність. Судом встановлено, що дійсно, дарувальник [PERSON] на момент укладення договору дарування не могла в повній мірі розуміти значення своїх дій і керувати ними, отже наявні підстави для визнання договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved