Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в липні 2012 року звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.06.2008 року в сумі 28491,31 грн., стягнення судових витрат в сумі 284,91 грн. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, та розглянути справу за його відсутності. Відповідач подав до суду 02.02.2018 року заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову з підстав, які викладені у відзиві на позов. поданому до суду відповідачем 31.01.2018 року. Представник третьої особи 03.07.2017 року подав до суду письмові пояснення, в яких просив задовольнити позов. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Позивачем до позовної заяви долучено копію договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.06.2008 року, договір про надання карткового рахунку та надання і використання платіжної картки від 10.06.2008 року, а також розрахунок суми заборгованості, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення заборгованості. Зокрема, у позовній заяві позивач зазначає, що на підставі договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії ним було надано відповідачу кредит в розмірі 12000 грн. у тимчасове користування на умовах забезпеченості поворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками в розмірі 22 % річних, згідно умов договору. Однак, як вказує позивач, відповідач отримавши кошти не виконував умови договору, не здійснював погашення заборгованості та станом на 29.05.2012 року виникла заборгованість в сумі 28491,31 грн., що й стало підставою звернення банку до суду. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.08.2012 року було задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в повному обсязі та стягнуто заборгованість за договором в сумі 28491,31 грн., стягнуто судові витрати. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.11.2015 року було скасовано заочне рішення суду від 08.08.2012 року за заявою відповідача. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.12.2015 року було задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в повному обсязі та стягнуто заборгованість за договором в сумі 28491,31 грн., стягнуто судові витрати. Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.03.2016 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON], рішення Івано-Франківського міського суду від 23.12.2015 року залишено без змін. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016 року було задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення Івано_Франківського міського уду від 23.12.2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.03.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Антоняка Т.М. від 25.05.2017 року було прийнято до свого провадження справу та призначено справу до судового розгляду. 31 січня 2018 року відповідач по справі [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, жодних коштів у позивача не отримував, ні договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, ні будь-які інші документи з банком не підписував. До матеріалів справи відповідачем долучено копію рішення Івано-Франківського міського суду від 17.05.2017 року (суддя Пастернак І.А.) за яким визнано недійсним договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеної 10.06.2008 року між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит». В даному рішенні вказано, що як вбачається із висновку експерта № 1.1.-350/16 від 17.03.2017 року підпис у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у договорі про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.08.2006 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підпис у графі "Дата та підпис отримувача" у розписці про отримання платіжної картки від 12.06.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Оспорюваний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.08.2006 року укладено у письмовій формі, однак, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Рішення суду, яким визнано недійсним договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеної 10.06.2008 року між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», набрало законної сили 29.05.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). А за вимогами ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вказане, зважаючи на те, що в ході розгляду іншої цивільної справи було проведено експертизу, яка встановила, що [PERSON] не підписував договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеної 10.06.2008 року, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову ПАТ "Банк "Фінанси і кредит". Ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.62 цього Кодексу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 543, 549, 551, 553, 559, 610, 611, 626, 629, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed