Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та зазначав, що понад 19 років працював в умовах впливу шкідливих факторів на шахті ім. Калініна державного підприємства «Артемвугілля» на посадах ГРОВ, електрослюсаря підземного та гірничого з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем в шахті та отримав професійне захворювання. Відповідно до висновку Донецької обласної МСЄК № 000991 від 30 березня 2005 року позивачу вперше безстроково встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40%: у зв'язку із професійним захворюванням та визнано інвалідом 3 групи, визначена потреба у додаткових видах допомоги, а саме у санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні. Внаслідок погіршення здоров'я порушено його звичний уклад життя, він відчуває страждання і фізичний біль, змушений проходити курси лікування, порушені його плани на подальше життя, погіршені стосунки з оточуючими, а тому внаслідок ушкодження здоров'я йому заподіяна моральна шкода. Просив суд стягнути на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Калінінському районі міста Горлівки Донецької області суму у розмірі 50 000 гривен. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 17 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Калінінському районі міста Горлівки Донецької області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, 12 000 гривень. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Калінінському районі міста Горлівки Донецької області на користь держави судовий збір у розмірі 229,40 грн. В апеляційній скарзі відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калінінському районі м. Горлівки Донецької області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Апелянт зазначає, що позивач не надав суду доказів, а судом першої інстанції не встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, розмір моральної шкоди не обґрунтований. Позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача Нікітюк О.М. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання ним судової повістки 27 березня 2014 року (форма № 119), причини неявки суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та стягуючи з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральну шкоду, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 153, 173, 2371 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України. Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. За змістом ст.ст. 1, 21, 28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач понад 19 років працював в умовах впливу шкідливих факторів на шахті ім. Калініна державного підприємства «Артемвугілля» на посадах ГРОВ, електрослюсаря підземного та гірничого з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем в шахті та отримав професійне захворювання. Відповідно до висновку Донецької обласної МСЄК № 000991 від 30 березня 2005 року позивачу вперше безстроково встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40%: у зв'язку із професійним захворюванням та визнано інвалідом 3 групи, визначена потреба у додаткових видах допомоги, а саме у санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні. Вказані обставини сторонами не оспорюються та свідчать про те, що ушкодження здоров'я заподіяне позивачу внаслідок виконання їм трудових обов'язків, заподіяло останньому моральні та фізичні страждання, обмежило його можливість вести активний спосіб життя. Відповідно до ч. І ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування збитку, заподіяного працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійному захворюванні, заподіяли втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року. У відповідності зі ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що заподіяли втрату працездатності» обов'язок відшкодувати моральну шкоду лежить на фонді соціального страхування. За таких обставин у позивача є право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю, за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Хоча Законом України № 717 від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено дію абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, підпункту „е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105, проте потерпілий має право на призначення і виплату грошової компенсації за моральну шкоду, оскільки відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт законодавства не має зворотної дії, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а тому зазначені норми не можуть бути підставою для відмови у праві на відшкодування моральної шкоди, заподіяної до їх прийняття. Встановивши, що висновком МСЕК від 30 березня 2005 року позивачу вперше безстроково встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40%, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], але неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на норми ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України, в той час як правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 1, 21, 28 та 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року . Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд правильно врахував конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача, перебування останнього на лікуванні у зв'язку з професійним захворюванням, наслідки цього захворювання, стан здоров'я позивача, порушення нормального укладу життя й обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди 12 000 грн., тому апеляційний суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає 12 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві. Доводи скарги відповідача про те, що факт заподіяння моральної шкоди не встановлений МСЕК, позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди є безпідставними і не ґрунтуються на законі, який не передбачає обов'язковість висновків МСЕК в даному випадку. Сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди. Посилання апелянта на отримання позивачем страхових виплат не є підставою для звільнення його від відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров'я професійним захворюванням. Доводи відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, не ґрунтуються на законі. Позов [PERSON] випливає з порушення його особистих немайнових прав, а саме, порушення права на життя та на охорону здоров'я у процесі його трудової діяльності. Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» такі випадки не встановлені. Крім того, відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 грн., суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 5 ч. 1 п. 18 Закону України «Про судовий збір» органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від сплати судового збору звільняються. З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, 12 000 грн.

Outcome: partial