Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, посилаючись на те, що з кінця жовтня 2003 року він проживав з відповідачем однією сім»єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS]. 18.09.2004 року вони зареєстрували шлюб. 05.03.2005 року на підставі договору довічного утримання квартира [ADDRESS], що належала батьку відповідача - [PERSON] - була набута ними як нерухоме майно. Сторони спільно проживали постійно з [PERSON], за рахунок спільних коштів вони сумлінно виконували умови договору довічного утримання. 30.04.2005 року батько відповідачки [PERSON] - відчужувач майна за договором довічного утримання - помер. За рахунок спільних коштів позивач з відповідачем здійснили поховання померлого, виконавши остаточно умови договору довічного утримання. Право власності на квартиру зареєстровано на відповідачку. [INFO] року у них народилася дочка - [PERSON]. 12.10.2007 року з метою матеріального забезпечення сім»ї позивач виїхав на заробітки до Російської Федерації, знявшись з реєстрації постійного місця проживання. Для отримання можливості оформлення позивачем громадянства Російської Федерації відповідач у судовому засіданні розірвала шлюб з позивачем за його відсутності. Незважаючи на розірвання шлюбу, вони не припиняли сімейні відносини і з 01.07.2008 року після повернення позивача з Росії продовжили проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу. 15.05.2012 року з вини відповідача відносини між ними остаточно припинені. Позивач переїхав проживати до своєї матері, дитина залишилася проживати з відповідачкою. Відповідач відмовляється добровільно визнати за позивачем право власності на ? частку квартири. Вважає, що спірна квартира набута ними у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Просить визнати за ним право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири [ADDRESS]. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги, просить встановити факт проживання однією сім"єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 18.09.2008 року по 15.05.2012 року, визнати право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири [ADDRESS]. Підтвердив обставини, викладені у позові. Суду пояснив, що встановлення факту проживання однією сім»єю з відповідачем має для нього юридичне значення, оскільки дозволить йому здійснити право на спірне майно як іншого члена з подружжя, який продовжував проживати у спірній квартирі і нею користувався вже після розірвання шлюбу. Зазначив, що відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.04.2013 року договір довічного утримання вважається дійсним. Вважає посилання відповідача на те, що для складання акту свідки повинні були відвідати квартиру, безпідставними, оскільки голова ОСББ неодноразово була в квартирі та бачила, що він там проживав з 29.01.2009 року до 15.05.2012 року без реєстрації. Просить уточнений позов задовольнити. Представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що позивач має право на ? частку квартири, оскільки вона набута подружжям за час шлюбу. Факт проживання як чоловіка та жінки підтверджується актом. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що розірвання шлюбу з позивачем не було фіктивним, відповідач зловживав спиртними напоями, сім»ю матеріально не забезпечував. Після припинення шлюбних відносин та офіційного розірвання шлюбу - однією сім»єю з нею не проживав. За договором довічного утримання від 05.03.2005 року [PERSON] від імені її батька передав їй у власність квартиру [ADDRESS]. [INFO] року батько помер. Вона набула право власності на спірну квартиру на підставі договору довічного утримання. Акт, що за думкою позивача підтверджує факт проживання однією сім»єю, не відповідає дійсності, оскільки люди, які підписали акт, не можуть стверджувати факт проживання як чоловіка та дружини, тому що ніколи не відвідували квартиру, не бачили, чи ведуть вони спільне господарство тощо. Крім того, вона у 2012 році вже проживала з іншим чоловіком. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що розірвання шлюбу відповідача з позивачем не було фіктивним, як зазначає позивач. [PERSON] зловживав спиртними напоями, застосовував до відповідача фізичну силу, діти постійно жили в стресі та нервозності, сім»ю матеріально не забезпечував, витрачав весь свій дохід на випивку та розваги. На момент виїзду позивача на заробітки шлюбні відносини між ними були припинені, всі свої речі позивач перевіз до батьків, звідки і поїхав до Російської Федерації, до батьків повернувся і після приїзду з заробітків. Після припинення шлюбних відносин знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS], в подальшому майнових претензій до відповідача не пред»являв. Після припинення шлюбних відносин та офіційного розірвання шлюбу однією сім»єю з відповідачкою позивач не проживав. У день розгляду справи про розірвання шлюбу позивач перебував за місцем проживання своїх батьків. Договір довічного утримання укладений 05.03.2005 року між [PERSON], який діяв за довіреністю від імені [PERSON], та [PERSON] з іншої сторони. Батьку відповідача належала квартира [ADDRESS]. За договором довічного утримання від 05.03.2005 року [PERSON] від імені [PERSON] передав у власність відповідачу належну [PERSON] квартиру. [INFO] року [PERSON] помер. Позивачу було добре відомо, що батько позивача невиліковно хворий, тому він розумів, що після смерті батька відповідач успадкує спірну квартиру, що вважатиметься особистою приватною власністю. До того ж, крім відповідача у померлого є ще один спадкоємець першої черги - син. [PERSON] запропонував своїй дружині та її батькові оформити право власності на дочку, уклавши договір довічного утримання, оскільки такий спосіб отримання у власність квартири буде дешевшим, ніж оформлення договору дарування або в порядку спадкування. На той час відповідач не підозрювала про істинні наміри свого чоловіка, який в такий спосіб вирішив отримати право власності на спірну квартиру. Відповідачу було не до вирішення питання, в який спосіб вона отримає право власності на майно, так як на її руках був хворий батько, вона розуміла, що невдовзі втратить його, крім того - вона була вагітна. Всі юридичні питання оформлення договору довічного утримання вирішував [PERSON], домовлявся з нотаріусом, отримував консультації. Батько відповідача з грудня 2004 року до дня смерті був прикутий до ліжка, з квартири нікуди не виходив. До нотаріальної контори для посвідчення довіреності не з»являвся, позивач, домовившись с нотаріусом, привіз додому, щоб підписав довіреність та журнал реєстрації довіреностей, а також договір довічного утримання. Вважає, що тільки чоловік та жінка можуть спільно визнати факт подружнього проживання певний період. Факт спільного проживання не встановлений, відсутні належні докази того, що подружжя проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Акт ОСББ може свідчити лише про те, що позивач та відповідач проживали в одній квартирі, однак, жодна із осіб, які підписали акт, близькими людьми їм не були, в квартирі ніхто з них не був, тому вони не можуть підтвердити факт проживання однією сім»єю. Зазначив, що сам позивач визнає факт від»їзду до Росії на заробітки, але в акті даний факт не зафіксований, таким чином, вважає, що до акту як до доказу необхідно віднестися критично. Стороною набувача за договором довічного утримання позивач не був і обов»язки набувача за договором не виконував, жодних доказів з приводу цього не надав, тому майно не може відноситися до спільної сумісної власності. Нерухоме майно, набуте за договором довічного утримання, не являється спільною сумісною власністю, так як не набуте подружжям в результаті спільної праці. Просить застосувати строк позовної давності до вимог про визнання права власності на нерухоме майно, передбачений ч. 2 ст. 72 СК України, а також гл. 18, 19 ЦК України, оскільки з позовними вимогами позивач звернувся майже через чотири року після розірвання шлюбу, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" - в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи без його участі. Судом ухвалено про розгляд справи без його участі. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 18.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а. с. 7). 05.03.2005 року між [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] як представник відчужувача, та [PERSON] як набувачем укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] як представник відчужувача передав у власність [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS], а набувач майна зобов»язалася надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення та забезпечити здійснення ритуальних послуг (а. с. 12-13) [INFO] року [PERSON] помер (а. с. 19). Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26.08.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З рішення вбачається, що відносини припинені у травні 2007 року. Рішення набрало законної сили. (а. с. 120). Відповідно до акту від 23.06.2012 року [PERSON] з жовтня 2003 року до 15.05.2012 року проживав у квартирі [ADDRESS] (а. с. 10). Відповідно до довідки від 23.06.2012 року позивач [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 24.06.2005 року по 11.10.2007 року, з 01.07.2008 року по 23.01.2009 року (а. с. 61). Відповідно до акту від 10.07.2012 року позивач з 16.05.2012 року проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 30.11.2012 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про прийняття до спільного розгляду з первинним позовом та об»єднання в одне провадження зустрічного позову до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання від 05.03.2005 року (а. с. 73-74). Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28.01.2013 року визнано недійсним договір довічного утримання від 05.03.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 563, укладений між [PERSON] та [PERSON], діючого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою за № 142, від імені [PERSON] (а. с. 121-123). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.04.2013 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 28.01.2013 року скасовано; у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним відмовлено (а. с. 118-119). Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 29.08.2013 року за клопотанням позивача по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу для визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] станом на 01.08.2013 року (а. с. 146-147). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 199 від 23.10.2013 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 01.08.2013 року складає 169324 грн (а. с. 174-178). 18.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а. с. 191). Відповідно до ухвали Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 24.02.2014 року належним відповідачем у справі вважається [PERSON] (а. с. 195). Відповідно до заяви від 29.05.2013 року представник відповідача просить застосувати строки позовної давності (а. с. 130). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що регулюються главою 8 СК України, ст. 392 ЦК України та ст. 256 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає заяви про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно позивачу для здійснення права на спірне майно як іншого члена з подружжя, який продовжував проживати у спірній квартирі і нею користувався вже після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що позивачем та представником позивачем не надано доказів на підтвердження факту проживання однією сім»єю позивача і відповідача як чоловіка і жінки без шлюбу, оскільки довідка від 23.06.2012 року підтверджує лише факт реєстрації (а. с. 61) позивача у квартирі [ADDRESS], від допиту свідків позивач відмовився. До акту від 23.06.2012 року щодо фактичного проживання позивача у квартирі [ADDRESS] з жовтня 2003 року до 15.05.2012 року суд відноситься критично, оскільки судом встановлено, не заперечується сторонами і їхніми представниками і не оспорюється той факт, що [PERSON] їздив на заробітки і там працював певний час. Проте в даному акті цей факт не відображений. Зазначений акт містить недостовірну інформацію та не може бути належним і допустимим доказом в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. У судовому засіданні не знайшов підтвердження факт проживання сторін однією сім»єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 18.09.2008 року по 15.05.2012 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З огляду на те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Інгулецького районного суду від 26.08.2008 року, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права власності на ? частку квартири 17.07.2012 року, строк позовної давності для вимог про визнання права власності - минув. Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник відповідача відповідно до заяви просив застосувати строк позовної давності Позивачем та представником позивача не надано заяву про визнання поважними причини пропущення строку позовної давності, про такі докази суду заявлено не було. Таким чином, необхідно застосувати строк позовної давності до вимоги про визнання права власності на 1/2 частку квартири. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Також не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed