Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02 квітня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59377,50 доларів США зі сплатою 12,89 % річних за весь час користування кредитом строком до 12 березня 2033 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником свої зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник. Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу. Відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками , пені за прострочення платежів та штрафу. У звязку з зазначеним, згідно уточнених позовних вимог,позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 110040,66 доларів США та 727730,62 грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву , згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON], який діє у своїх інтересах та як представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що позичальник [PERSON] не отримувала кредитні кошти. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, а договір про його збільшення у письмовій формі не укладався. Договір поруки [PERSON] не підписував, тому у нього не виникло солідарного зобов'язання з позичальником по погашенню заборгованості. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком Надра та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №803459/ФЛ, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59377,50 доларів США зі сплатою 12,89 % річних на суму залишку заборгованості та комісії у розмірі 1,50% від суми виданих коштів строком до 12 березня 2033 року. Відповідач взяв на себе зобовязання щомісяця здійснювати погашення заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу у розмірі 688,30 доларів США. /том №1, а.с. 6-8/ . У відповідності до п.1.2 кредитного договору, сторони визначили, що кредит надається на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 02 квітня 2008 року, за яким позичальник придбав у власність квартиру №196, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Кожемяки,11. Банк зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику обумовлену договором суму кредитних коштів, що підтверджується заявою на видачу готівки на суму 58500 доларів США, а також випискою по особовому рахунку позичальника [PERSON] №22338557308501, згідно якої 02 квітня 2008 року зараховано на рахунок кошти у сумі 59377,50 доларів США /а.с.11 та а.с.11 на звороті/. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не отримувала кредитні кошти суд не приймає, оскільки зазначене твердження спростовується заявою на видачу готівки, випискою по особовому рахунку. Крім того, кредитні кошти надавалися на придбання квартири №196, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Кожемяки,11. 02 квітня 2008 року між позичальником [PERSON], як покупцем та [PERSON], як продавцем було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири /том №1 а.с. 127-128/. Крім того,як вбачається з розрахунку заборгованості, після укладення договору, періодично здійснювалося погашення заборгованості, що у сукупності з іншими доказами також підтверджує факт отримання позичальником кредитних коштів. У відповідності до п.2.1 кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, позичальник укладає з банком договір іпотеки квартири №196, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Кожемяки,11. Позичальник [PERSON] зверталася до суду з позовом у якому просила визнати не дійсним договір іпотеки квартири №196, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Кожемяки,11.Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року, у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ "Надра" про визнання договору іпотеки недійсним, було відмовлено. Також, [PERSON] зверталася до суду з позовом до ПАТ "КБ "Надра" у якому просила визнати недійсним кредитний договір №803459/ФЛ від 02 квітня 2008 року та договір іпотеки №803459/ФЛ-З від 02 квітня 2008 року недійсними. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 05 липня 2016 року, у позові [PERSON] про визнання договорів недійсними було відмовлено. Таким чином, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та їх цільове використання - придбання квартири. Згідно п.5.2 кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості по несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У відповідності до п.5.3 кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.4.3 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Як передбачено п.4.3.14 кредитного договору, позичальник зобов'язався здійснювати страхування нерухомого майна та позичальника від нещасних випадків, шляхом укладення щорічно 21 грудня відповідних договорів страхування, а також надавати банку копії договорів страхування та копії документів, що засвідчуватимуть оплату страхових внесків. В порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, а також не надавав позичу копії документів, що засвідчують оплату страхових внесків. Внаслідок порушення позичальником своїх зобов'язань, станом на 25 грудня 2015 року за ним утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі у розмірі 110 040 (сто десять тисяч сорок) доларів США 66 центів, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 25.12.2015р. 2527026,76 грн., та 727 730 (сімсот двадцять сім тисяч сімсот тридцять) грн. 62 коп., які складаються з: 58 379,18 доларів США за сумою кредиту; 51 661,48 доларів США по відсоткам за користування кредитом; 591 373,76 грн. - пеня; 136 356,86 грн. штраф. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком /том №1 а.с.223-225/. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зважаючи на вищенаведене, та за урахуванням того, що на виконання ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором у зазначеному вище розмірі. Доводи представника відповідача про сплив позовної давності суд не приймає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається із п. 7.3 кредитного договору від 02 квітня 2008 року сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності до 10 років. Таким чином, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом до десяти років, що відповідає нормам ст. 259 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм ст. 266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір пені, про стягнення якої заявлено вимогу, обраховано за останні 12 місяців до дня пред'явлення уточнених позовних вимог (з грудня 2014 року по грудень 2015 року). Вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку з відповідача [PERSON], як поручителя, задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як на підставу позовних вимог до відповідача [PERSON] позивач посилається на те, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником [PERSON] своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В порядку ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В порядку ст. 207 ч. 1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 27 жовтня 2015 року підпис, розміщений у графі «поручитель» на лицевій та зворотній сторонах договору поруки від 02 квітня 2008 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжньому підпису /том №1 а.с.189-194/. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не підписував договір поруки, договір поруки не може вважатися таким, що укладений між позивачем та [PERSON], тому останній не відповідає перед кредитором як солідарний боржник за порушення зобов'язань позичальником [PERSON] Доводи відповідача щодо безпідставного стягнення пені та штрафу є необґрунтованими, оскільки зазначені види неустойки стягуються судом за різні види порушень умов договору: пеня за порушення строків розрахунків, а штраф за невиконання п. 4.3.14 договору щодо страхування майна та надання позивачу відповідних документів. Отже, стягненню підлягає і пеня і штраф. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню щодо стягнення заборгованості з позичальника за договором кредиту - [PERSON], в частині вимог до [PERSON], необхідно відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 3654 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial