Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПТ «Ломбард «Золота корпорація» Ближенська та Капустін» про скасування наказу відповідача від 02.04.2012р. № 01\\04-12, встановлення дати укладення трудового договору між позивачем та відповідачем 16 лютого 2011р., зобовязання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про прийняття її на посаду касира експерта 16 лютого 2011р., поновлення на роботі на посаді експерта-касира, стягнення коштів за час вимушеного прогулу у розмірі 6943,75 грн., стягнення коштів за роботу у вихідні та святкові дні у розмірі 54553,89 грн., стягнення компенсації за невикористані дні відпусток у розмірі 6656,29 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 6943,75 грн.,стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. В позові зазначає, що 16 лютого 2011р. її було прийнято на посаду касира-експерта ПТ ««Ломбард «Золота корпорація» Ближенська та Капустін». Доказом укладення трудового договору між нею та відповідачем є Типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, підписаний нею та уповноваженою особою - директором відповідача 16.02.2011р. З цього дня вона приступила до виконання, покладених на неї, обовязків. При прийняті на роботу їй було розяснено , що графік роботи складатиме 8 годин на добу, з 900 год. до 1800 год., обідня перерва з 1300 год. до 1400 год. Вона працювала і в робочий час і після робочого часу, у святкові та у вихідні дні, відповідно до усних розпоряджень керівництва відповідача. 16.02.2011р. уклавши з нею Типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, ознайомивши під підпис зі службовими обовязками та фактично допустив до роботи, сплачуючи заробітну плату відповідно до домовленостей, вважає що трудовий договір між нею та відповідачем було укладено саме з цієї дати. 30 жовтня 2014р. її було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпПУ. Вона ніяких заяв про звільнення не писала. Отримавши трудову книжку при звільненні, дізналась, що запис про прийняття на посаду касира-експерта відповідачем було зроблено з 02.04.2012р. згідно з наказом № 01\\04-12, а не з 16.02.2011р. як вона фактично приступила до роботи. За весь час роботи у відповідача з 16.02.2011р. по 30.10.2014р. вона не користувалася щорічними відпусками, а відповідач при звільнені її з посади компенсацію за невикористані відпуски їй не сплатив. Крім того відповідач не компенсував за понаднормову роботу та роботу в вихідні та святкові дні. Незаконне звільнення спричинило їй моральні страждання, позначились на стані її здоровя. Після незаконного звільнення звернулася с заявою до прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя за захистом своїх прав. Прокурором заява була направлена до Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізької області, а 17.11.2014р. заява була переадресована до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області. Відповіді не отримала. Вважає, що пропустила строк на звернення до суду з поважних причин, просить його поновити. Просить суд задовольнити позовні вимоги, викладені у позові, у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та її представника позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення на позов ( а.с.86-88). В судовому засіданні пояснив, що по-перше позов не підлягає задоволенню у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності. Причини пропуску строків визначених законодавством для звернення до суду, зазначені позивачем, не є поважними. Відповідно з наказом № 01\\04-12 від 02.04.2012 позивач була прийнята на роботу до ПТ « Ломбард «Золота корпорація» Ближенська та Капустін» на посаду касира-експерта по закінченню навчання. Відсутність даних про наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем до 02.04.2012р. підтверджується Довідкою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя від 05.11.2014р. № 25518. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за роботу у вихідні та святкові дні, компенсації за невикористані відпустки також вважає необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на самостійно складеному позивачем графіку роботи та спростовуються табелями графіку виходів на роботу позивача, графіком надання щорічних відпусток. Позовні вимоги щодо незаконного звільнення також вважає такими, що не підлягають задоволенню. Позивач звільнилась за власним бажанням, 31жовтня 2014р. отримала трудову книжку, отримала розрахунок в повному обсязі та підписала заяву що немає претензій до відповідача. Заперечує також щодо стягнення грошових коштів за спричинення моральної шкоди. Просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі,свідків, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 16 лютого 2011 р. було досягнуто домовленість про укладення трудового договору. Доказом такої домовленості є підписаний сторонами Типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність». Договір підписаний від імені установи директором ПО «Ломбард «Золота корпорація», та від імені працівника [PERSON] Дата підписання договору 16.02.2011р. Відповідно до умов даного договору, працівник [PERSON] що займає посаду касира-експерта,або виконує роботу «приемщика ломбарда», приймає на себе матеріальну відповідальність за збереження довірених матеріальних цінностей, а адміністрація зобовязується створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи. Додатком № 1 до даного договору є службові обовязки «приемщика-кассира», який також було підписано сторонами 16.02.2011р.( а.с.11-12, 90-93). Відповідно до ст. 21 КЗпПУ « Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.» В трудовій книжці позивача ( п. 13) зазначено, що вона прийнята в ПТ «Ломбард «Золота корпорація» на посаду касира-експерта 02.04.2012р. згідно до наказу 01\\04-12. Статтею 24 КЗпПУ визначено, що « Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд приймає до уваги, але ставиться критично щодо свідчень свідків відносно роботи позивача у 2011р. Свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли документально підтвердити факт своєї роботи в одному приміщені з позивачем. Свідок [PERSON] про роботу позивача у 2011 р. на підприємстві відповідача знав лише з її слів, ніколи не відвідував місце її роботи. Свідок [PERSON] пояснюючи, що був клієнтом ломбарду, де працювала позивачка, з грудня 2011р., копій договорів, в підтвердження своїх слів, надати не зміг. У відповідності зі ст. 1351 КЗпПУ з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Наданний суду Типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, підписаний сторонами 16.02.2011р., свідчить про наміри сторін укласти трудовий договір. Належних доказів того, що позивач фактично приступила до роботи, суду не надано. Відповідно до відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, наданої Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 05.11.2014р. № 25518, інформації про доходи позивача у 2011році відсутні, а отримання доходу - «заробітна плата» зафіксовано з квітня 2012р. та зазначено дата прийому на роботу 02.04.2012р. ( а.с.22). При таких обставинах у суду не має підстав ставити під сумніви відомості, надані Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області. В матеріалах справи ( а.с.18-20,206-207) знаходиться письмова відповідь від 17.12.2014р.за № 3840 Територіальної Державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області на звернення позивача про порушення відповідачем законодавства з питань праці. Відповідно до вказаного листа, інспекція не встановила факту порушення трудового законодавства в частині фактичного допуску заявника до роботи, в звязку з неможливістю проведення документальної перевірки підприємства. Відповідно до ст. 62 КЗпПУ надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Статтею 65 КЗпПУ надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Як вбачається з матеріалів справи, робочий час становить 8 годин пять днів на тиждень, з вдома вихідними днями, та не перевищує встановленний законодавством розмір робочого часу ( а.с.96,99). Наданий позивачем розрахунок ( а.с.7), на думку суду, не є належним доказом в обргунтурвання позовних вимог. Статтею 71 КЗпПУ Робота у вихідні дні забороняється. В виняткових випадках залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст.72 КЗпПУ робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 цього Кодексу. Позивачем не надано суду жодного доказу, про роботу у вихідні та святкові дні на підставі наказу чи розпорядження адміністрації підприємства. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Як вбачається з матеріалів справи, в книзі реєстрації документів ПТ «Ломбард «ЗК» під № 40 від 01.10.2014р. зареєстрована заява позивача про звільнення в звязку з закриттям філіалу ( а.с.107). Саму заяву позивача про звільнення представник відповідача не надав. Наказ № 15\\10-14 від 31.10.2014р. про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ в звязку з закриттям мережі ломбардів в м. Запоріжжя, виданий з порушенням діючого трудового законодавства. З моменту реєстрації заяви позивача двотижневий строк попередження сплив, а отже звільнення позивача за заявою від 01.10.2014р. не правомірно. Крім того, відповідач не надав суду заяву позивача про звільнення, як доказ волевиявлення власного бажання її на звільнення. Якщо звільнення відбувалось у звязку з закриттям мережі ломбардів у м. Запоріжжя, то звільнення працівників повинно було відбуватися на підставі інших норм трудового законодавства та з додержанням вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи позивач була звільнена з 31 жовтня 2014р. наказом № 15\\10-14 ( а.с. 103), з її слів у той же день вона отримала трудову книжку. Позивач звернулась до суду лише у травні 2015р. Отже з моменту звільнення та отримання трудової книжки пройшло більше шести місяців. Звернення позивача до органів прокуратури за захистом своїх прав, не перешкоджало їй своєчасно звернутися до суду з позовною заявою про захист своїх прав та інтересів. Пленум ВСУ в Постанові № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» надав розяснення щодо застосування встановлених ст.233 КЗпПУ строків звернення до суду. В п. 4 даної Постанови зазначив, що передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом не встановлені поважні причини щодо пропуску строку звернення до суду, у відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпПУ тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог щодо встановлення дати укладення трудового договору між позивачем та відповідачем 16 лютого 2011р., зобовязання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про прийняття її на посаду касира- експерта 16 лютого 2011р., поновлення на роботі на посаді експерта-касира, стягнення коштів за час вимушеного прогулу у розмірі 6943,75 грн., стягнення коштів за роботу у вихідні та святкові дні у розмірі 54553,89 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 6943,75 грн.,стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпуски, суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.74 КЗпПУ та ст.ст. 2,6 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Згідно зі ст. 23 ЗУ «Про відпустки» витрати, повязані з оплатою відпусток здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці. Статтею 24 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідачем не надано належних доказів фактичного надання позивачу щорічних відпусток та оплати їх. Надані відповідачем накази № 1 від 31.10.2013р. та №08\\01-14 від 01.08.2014р.( а.с. 95,97) не містять підпису позивача про ознайомлення з ними. Доказів отримання позивачем грошових коштів за надану щорічну відпуску відповідачем також не надано. Видатковий касовий ордер від 31.07.2014р. в якому зазначено видати [PERSON] 974 грн. відпускних за серпень 2014р. підписано іншою особою, яка і отримала ці кошти ( а.с.162), відсутні підписи позивача і в платіжних відомостях за серпень 2014р.( а.с. 164) та листопад 2013 р. ( а.с. 165), де також стоїть підпис іншої особи. Статтею 47 КЗпПУ передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.2 ст 233 КЗпПУ у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 р. № 8-рп\\2013 визначено, що під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання, остаточним і не може бути оскаржене. Відповідно до ст.238 КЗпПУ при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до розяснень ППВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» ( із подальшими змінами), в п. 23 зазначено, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. ( із подальшими змінами) № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» в п.2 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. В матеріалах справи ( а.с.117,118,129-138) знаходяться надані відповідачем відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам, у тому числі і позивачу. Відповідно до відомостей позивач отримала за 12 місяців, що передують до її звільнення заробітну плату 14683,16грн. Середньомісячна заробітна плата становить 1223,60грн.( 14683,16\\12), середньоденна заробітна плата становить 40,79грн. ( 1223,6\\30). Невикористані дні щорічної відпустки становить 62 к\\д ( за квітень 2012р.-березень 2013р.- 24 к\\д, за квітень 2013бер.-березень 2014р. 24 к\\д, за квітень-жовтень 2014р. 14 к\\д). Розмір компенсації за невикористані дні відпусток складає 2528,98грн. ( 40,79*62) без урахування податків і обов"язкових платежів. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial