Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

В червні 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.09.2007 року між позивачем та відповідачем було зареєсровано шлюб від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] Після реєстрації шлюбу перші декілька років позивач та відповідач проживали нормально, а затим, після народження сина [PERSON], стосунки між ними почали погіршуватися, а останні два роки стали зовсім нестерпними. Відповідач останні декілька років почав зловживати спиртними напоями, від чого неодноразово кодувався, а затим зривався і починав знову пити, неодноразово бив позивача. Остаточно сімейно-шлюбні стосунки були припинені у травні 2018 року. З огляду на викладене, позивач віирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні зазначила, що вона не бажає проживати разом із відповідачем бо він її бив. Дітей бажає залишити на проживання з нею. Також вказала на ту обставину, що у зв'язку з переїздом на нову квартиру, діти тимчасово змушені спати на одному ліжку, але згодом вона купить окреме ліжко для доньки, або забере двоповерхове ліжечко, яке залишился у квартирі де вона проживала разом з чоловіком. Підтвердила ту обставину, що відповідач дійсно справно сплачує аліменти та телефонує дітям, але вони не завжди бажають з ним розмовляти. Свою провину в цьому категорично заперечувала, навпаки, ввжає що вона сприяє тому, щоб діти розмовляли та знали свого батька. Крім того, зазначила, що планує купити квартиру, коштами їй допомагають її батьки. Також, позивач подавала до суду відповідь на відзив відповідача згідно якого вона заперечувала проти надання строку на примирення. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що в частині розірвання шлюбу він позов визнає, в іншій його частині, а саме щодо залишення дітей на проживання з позивачем категорично заперечує. Аліменти сплачує вчасно, дітям телефонує щодня, але вони не завжди хочуть з ним говорити в чому вбачає провину позивача. При цьому, відповідач, подав до суду відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив згідно яких він заперечував проти розірвання шлюбу та просив суд надати строк для примирення. Також відповідач вказує на те, що позивачем не надано доказів для визначення місця проживання дітей, у цій частині просив суд відмовити. 22.01.2019 відповідач подав до суду заяву згідно якої позов у частині розірвання шлюбу визнав, в іншій частині просив відмовити, дітей залишити на проживанні з ним, також заперечував щодо залишення позивачу його прізвища «[PERSON]». Захисник відповідача [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову в частині розірвання шлюбу та заперечував щодо його задоволення в частині визначення місця проживання дітей з позивачем. Вважав, що у позивача немає належних умов для проживання з матір"ю, адже вони сплять на одному ліжку, позивач немає власних доходів, факт купівлі квартири не може нічим підтвердити. Також вважав, що позивач не підтвердила належними доказами факт матеріальної допомоги з боку її батьків. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Баранівської міської ради [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що службою було проведено відповідну роботу та визначено належне місце проживання дітей. При цьому, підтвердив той факт, що діти не мають окремих спальних ліжок, але вважає дану обставину не критичною, якщо вона буде невідкладно вирішена. Також зазначив, що діти забезпечені продуктами харчування, охайні. Також пояснив суду, що з розмови з дітьми стало зрозуміло, що у випадку залишиння їх на проживання з батьком, дана обставина стане для них вкрай травмуючою у зв'язку з відносинами, що між ними склалися. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 05.09.2007 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с. 6). Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільних дітей[PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8). На теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Отже, відповідно до ч.3ст. 105 Сімейного Кодексу Українишлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Згідно зіст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно дост. 112 ч.2 СК Українисуд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3ст. 115 Сімейного кодексу України- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2ст.114 СК Україниу разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Під час прийняття рішення суд враховує те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, а також те, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Крім того, суд вирішує питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей виходячи з наступного. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, що відповідає приписам ч. 1 ст. 161 СК України. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 141 СК України передбачає рівні права та обов'язки батьків щодо дитини (дітей). Ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними вирішується судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд враховує висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] затвердежений рішенням виконавчого комітету Баранівської міської ради від 01.03.2019 №54, яким підтверджено факт доброзичливих і люблячих стосунків що склалися між матір'ю - [PERSON] та дітьми- [PERSON]. та [PERSON] Крім того, із вказаного висновку вбачається, що [PERSON] шкідливих звичок не має, матеріально забезпечена, основними доходами доходами сім'ї є аліменти на дітей, які сплачує [PERSON] та періодичні грошові перекази від батьків позивача, які проживають за кордоном. (а.с. 91). При цьому, суд вважає, що під час вирішення питання щодо місця проживання дітей не є визначальним доказом довідка №38 від 01.02.2019 видана протитуберкульозним кабінетом КНП «Дубровицька ЦРЛ» адже за висновком щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] затвердежений рішенням виконавчого комітету Баранівської міської ради від 01.03.2019 №54 [PERSON] за станом здоров'я може належним чином виконувати батьківські обов'язки (а.с. 91). Більше того, вказана довідка не є висновком про втарту працездатності чи підтвердженням будь - яких інших розладів здоров'я, які б унеможливлювали її в діях спрямованих на належне виховання дітей. З іншого боку, суд враховує ту обставину, що позивач винаймає квартиру, в якій наявне лиш одне спальне ліжко для дітей у зв'язку з чим діти змушені спати разом. Дані факти підтверджувалися в судовому засідання учасниками справи. Вказані обставини свідчать на користь відповідача та його доводів у частині спору щодо визначення місця проживання дітей. Однак, суд враховує та вважає визначальною особисту прихильність дітей, так згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] затвердежений рішенням виконавчого комітету Баранівської міської ради від 01.03.2019 №54 [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу між батьками мають бажання проживати тільки з матір'ю (а.с. 91). Більше того, позивач під час судового засідання запевнила суд, що невідкладно забезпечить дітей окремими спальними ліжечками. Вказана обставина на думку суду свідчить про особисту прихильність матері до дітей, а також, про її надзвичайно велике бажання залишити їх на проживання з нею. Крім того, суд визнає належними доказами виписки з рахунку щодо надходження коштів для [PERSON] від її батьків, адже вказана обставина була підтверджена та не спростована в судовому засіданні учасниками справи, а також свідком. Також, суд бере до уваги покази свідка [PERSON], яка в судовому засіданні позитивно охарактеризувала позивача та її дітей, які завжди ходять охайними, одягненими та нагодованими. В квартирі де проживає позивач з дітьми є всі умови: вода, тепло, телевізор, комп'ютер. Підтвердила той факт, що діти сплять на одному ліжку, але на її думку за необхідності позивач має змогу купити їм ще одне ліжко, адже їй допомагають коштами батьки, які проживають у Німеччині. Також зауважила, що позивач планує купити квартиру. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. За вказаних обставин, зважаючи на особисту прихильність матері до дітей, та самих дітей, з урахуванням досліджених доказів суд вважає що неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] слід залишити на проживання з матір'ю - [PERSON] Крім того, суд вважає обгрунтованою вимогу позивача в частині залишення їй прізвища чоловіка «[PERSON]», адже ст. 113 СК України надає право вибору прізвища під час розлучення саме тій особі, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Також,

Outcome: approved