Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та в судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з [PERSON],[PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31962,69 доларів США, що за курсом 13,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2014 року складає 443961,76 грн. та 35521,44 грн. неустойки за порушення умов кредитного договору, пояснивши в судовому засіданні те, що 06.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (після зміни прізвища та імені згідно свідоцтв про зміну імені серії І-БВ №004351 від 24.07.2010 року, серії І-БВ №004775 від 08.11.2010 року - [PERSON]В.) (далі-Бахман В.В.) було укладено кредитний договір № НМЕWGA0000000010, згідно якого відповідачу-позивачу було надано кредит в сумі 32125,18 доларів США на термін до 06.06.2028 року, а [PERSON] зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов"язання за вказаним договором 06.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (після зміни прізвища згідно свідоцтва про зміну імені серії І-БВ №005521 від 28.12.2011 року - [PERSON]І.) (далі - [PERSON]І.) було укладено договір поруки № НМЕWGA0000000010. Також з метою виконання [PERSON] взятих на себе зобов»язань по кредитному договору ПАТ КБ «Приватбанк» з останнім було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Хмельницька область, смт.Чемерівці, вул.Центральна,3 та земельну ділянку, на якій розташоване дане домоволодіння. Вказує, що банк виконав усі взяті на себе зобовязання перед [PERSON], однак останній не виконав взяті на себе зобовязання по виконанню умов договору і станом на 27.12.2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за даним кредитним договором складає 31962,69 доларів США, що за курсом 13,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2014 року складає 443961,76 грн. та 35521,44 грн., яку просить стягнути солідарно з відповідачів-позивачів та судовий збір. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними просить суд відмовити, посилаючись на те, що згідно вимог чинного законодавства банк мав право надавати відповідачу-позивачу кредит в іноземній валюті, отримавши у встановленому порядку генеральну ліцензію та дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями, що не може судом братись до уваги, що на сьогоднішній день значно зріс курс долара до гривні порівняно з курсом долара, який був встановлений на момент укладення кредитного договору, оскільки всі валютні ризики лежать на позичальнику, що передбачено додатком №1 до кредитного договору, і що положення кредитного договору жодним чином не суперечать актам цивільного законодавства, які регулюють дані правовідносини, а тому вони не можуть бути несправедливими та створювати істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду позичальнику, а відтак даний договір не може бути визнаний судом недійсним. Представник позивача-відповідача на черговий розгляд справи не зявилася, однак від неї надійшла заява, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними просить відмовити. Представник [PERSON] [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнали, просили суд відмовити у їх задоволені, зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними просили задоволити на підставах, викладених в ній. На черговий розгляд справи не зявилися, однак від них до суду надійшла спільна заява про розгляд справи у їх відсутності та відсутності їх представника [PERSON]. Залучений судом в якості третьої особи [PERSON] на розгляд справи не з»явився, однак до суду від нього надійшла заява, в якій він просить проводити розгляд справи у його відсутності та зазначає, що відповідно до п.2.2.7 договору зобов»язання позичальника підтверджується договором іпотеки, що є невід»ємною частиною кредитного договору. Згідно договору іпотеки заставою є нерухоме майно будинок і земельна ділянка, що знаходяться за адресою: смт.Чемерівці, вул.Центральна,3. Враховуючи ту обставину, що земельна ділянка є окремий виділений у натурі об»єкт та належить йому на праві приватної власності, що підтверджується документами, наявними у матеріалах справи, просить суд визнати договір іпотеки, що є невід»ємною частиною кредитного договору недійсним та таким, що грубо порушує його матеріальні права. Залучений судом в якості третьої особи приватний нотаріус Чемеровецького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явився, однак від нього надійшла заява, згідно якої в задоволені зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» в частині визнання договору іпотеки недійсним просить суд відмовити, справу слухати у його відсутності. У попередній поданій до суду заяві про розгляд справи у його відсутності зазначив, шо відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об»єктів нерухомого майна. До нерухомого майна (нерухомості) згідно ст.181 ЦК України відносяться земельні ділянки, а також об»єкти, розташовані на земельній ділянці і невід»ємно пов»язані з нею, переміщення яких є неможливим без їхнього знецінення та зміни їхнього призначення. Практично таке ж визначення нерухомості дається в ст.1 Закону України «По іпотеку», ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Чинне законодавство ніяким чином не пов»язує власність на будівлі і споруди з обов»язковою власністю на землю у цієї ж особи. У різних нормативних актах міститься ціла низка норм, які регулюють відносини між власником земельної ділянки і власником збудованої на цій ділянці будівлі, споруди. Так, відповідно до ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування па підставі договору оренди. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовити. Задовільняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» суд виходить з наступних підстав. В силу ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України - "зобовязання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону; якщо у зобовязані встановлено строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлено договором". Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В судовому засіданні встановлено та доведено, що 06.06.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до кредитного договору № НМЕWGA0000000010 надало [PERSON] кредит в сумі 32125,18 доларів США на термін до 06.06.2028 року. В забезпечення виконання зобов"язання за вказаним договором 06.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № НМЕWGA0000000010, за яким остання відповідає перед банком як солідарний боржник та повина виконувати всі зобов"язання в тому ж порядку, який встановлюється для [PERSON]. Також 06.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого останній надав в іпотеку нерухоме майно домоволодіння загальною площею 73,20 кв.м., житловою площею 43,40 кв.м, яке знаходиться за адресою: Хмельницька область, смт.Чемерівці, вул.Центральна,3 та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чемеровецького районного нотаріального округу [PERSON]. Предмет іпотеки зареєстрований у встановленому порядку як окремий виділений в натурі об»єкт права власності. У відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки. На використання земельної ділянки або його частини обмеження (обтяження) не встановлені. Земельна ділянка розташована за адресою: Хмельницька область, смт.Чемерівці, вул.Центральна,3. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 ч. 1 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до п.5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. 00 коп. + 5% від суми заборгованості. Судом встановлено, що банк виконав усі взяті на себе зобовязання перед відповідачем-позивачем та надав йому кредит в розмірі 32125,18 доларів США, а останній в свою чергу не виконав взяті на себе зобовязання по виконанню умов договору і станом на 27.12.2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за даним кредитним договором складає 31962,69 доларів США, що за курсом 13,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2014 року складає 443961,76 грн., з яких: заборгованість по кредиту 26502,65 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 4742,51 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 717,53 доларів США, також за порушення умов кредитного договору неустойка в розмірі 35521,44 грн., зокрема: пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за кредитним договором - 12450,86 грн., що еквівалентно 896,39 доларів США; штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., що еквівалентно 18,00 доларів США; штраф (процентна складова) - 22820,58 грн., що еквівалентно 1642,95 доларів США. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними суд виходить з наступного. В зустрічній позовній заяві [PERSON] та поясненнях, даних в судовому засіданні його представником [PERSON] викладено ряд підстав визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, а саме: що кредит надавався в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії; що на день укладення кредитного договору іноземний курс валюти був набагато нижчий, ніж на час розгляду даної справи судом, що у зв»язку з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, який закріплений в ст.3 ЦК України принцип справедливості; що всі ризики знецінення національної валюти України банк поклав на позичальника; що банком не було надано інформації про сукупну вартість кредиту; що при укладені договору іпотеки між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] банком не було враховано, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, який переданий в іпотеку, є також предметом застави по даному договору іпотеки, зареєстрована у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об»єкт права власності та яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно із ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. В вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Банк у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію та дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 та п.4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що діяв на момент укладення кредитного договору, який видано ЗАТ КБ «ПриватБанк» за номером 22-2 від 29.07.2003 року. У додатку 1 до дозволу включено право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій предметом валютного кредитування є саме іноземна валюта. Відповідно до ст.36 Закону України «Про [PERSON] України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено в ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Відповідачем позивачем не доведено того, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що курс долара по відношенню до гривні залишиться незмінним; беручи до уваги на себе певні зобов»язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Виходячи із змісту статтей 1046,1054 УК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відповідно до п.15 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року - при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. П.16 даної Постанови передбачає, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При укладенні кредитного договору №НМЕWGA0000000010 від 06.06.2008 року було підписано Додаток №1 до даного договору, в якому передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе позичальник та визначено сукупну вартість кредиту. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Перед укладенням договору сторони погодили усі його істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, узгоджені сторонами та прийняті ними. На момент підписання даного договору жодних питань з приводу незрозумілості його умов чи щодо включення в даний договір умов, що ставлять сторону позичальника в невигідне становище як стороні договору та є несправедливим у відповідача-позивача не виникло. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало іхній внутрішній волі, що підтверджено їх власноручними підписами та печатками; правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення згідно умов даного договору. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положення оспорюваного договору жодним чином не суперечать актам цивільного законодавства, які регулюють дані правовідносини, усі умови договору були погоджені сторонами належним чином, то даний кредитний договір не може бути визнаний судом недійсним. Із витребуваної судом в приватного нотаріуса [PERSON] копії договору іпотеки від 06.06.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] вбачається, що на час укладання договору іпотеки [PERSON] був лише власником вищевказаного будинковолодіння згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2008 року, а власником земельної ділянки, яка також передана в іпотеку згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 23.07.2008 року, був та продовжує залишатись залучений судом в якості третьої особи [PERSON]. Згідно ч.4 ст.6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Враховуючи вищенаведене, право власності на земельну ділянку відповідача-позивача виникло з моменту набуття права власності на домоволодіння і саме відповідач-позивач мав оформити належним чином право власності на земельну ділянку, що також передбачено п.35.6 договору іпотеки, де вказано, що іпотекодавець повинен зареєструвати предмет іпотеки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та отримати акт про право власності на земельну ділянку, а тому його бездіяльність не може стати причиною для припинення іпотечного зобов»язання. На момент укладення договору іпотеки його положення жодним чином не суперечили актам цивільного законодавства, які регулюють дані правовідносини, усі умови договору були погоджені сторонами належним чином, а тому даний договір іпотеки не може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тобто, навіть якщо на думку відповідача-позивача неправомірним є поширення іпотеки на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, яке є предметом іпотеки, оскільки земельна ділянка не перебуває у власності іпотекодавця, то це не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки в цілому, оскільки договір міг би бути укладений і без включення до нього пунктів про поширення іпотеки на земельну ділянку. На підставі вищевикладеного, у суду наявні усі підстави позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити, стягнувши солідарно з [PERSON], [PERSON]І на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вищевказану суму заборгованості, а також відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача по 1827,00 грн. судових витрат по справі з кожного, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Outcome: approved