Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: син- [PERSON] , дочка- [PERSON] та онук- [PERSON] [PERSON] , починаючи із грудня 2016 у вказаному будинку не проживає, переїхав до іншого місця проживання. Позивач посилається на те, що вона, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, саме тому, просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, обгрунтував його вищенаведеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти проте, що він за зазначеною адресою, а саме в [ADDRESS] не проживає. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов від нього також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.1982 та копією Договору дарування від 19.08.1986 (а.с.17-19). Із копії будинкової книги , акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.01.2020, довідки Заставнівської міської ради вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані: відповідач- [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с.111, 12, 16). Свідок [PERSON] показала суду, що із 2006 по 2015 рік проживала спільно із [PERSON] в [ADDRESS] . В 2016 році [PERSON] забрав свої речі і поїхав в м. Новомосковськ, і з того часу не приїжджає, зв`язку із ним в неї не має. На даний час вона орендує будинок у [PERSON] . Остання інколи приїжджає до вказаного будинку, проживає в ньому. Свідок [PERSON] показала суду, що являється сусідом [PERSON] . Частину будинку, що в [ADDRESS] остання отримала у спадок, а другу частину отримала , згідно договору дарування. Відповідач [PERSON] являється сином позивача, який проживав у вказаному будинку разом із [PERSON] до 2016 року. Починаючи із 2016 року [PERSON] у вказаному будинку не проживає . Свідок [PERSON] суду вказав, що [PERSON] проживає в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Будинок по [ADDRESS] належить їй на праві власності. У позивача є двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Син [PERSON] до 2016 року проживав у вказаному будинку, а потім покинув його і переїхав в м.Новомосковськ. На даний час у будинку позивача проживає [PERSON] та іноді проживає сама позивачка. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні, що розташоване по [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача, як члена сім"ї власника таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved