Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2006 року відповідач обіймав посаду майстра виробничого навчання водінню автомобіля категорії «С» у Новозбур'ївському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті. У 2008 році, під час проведення навчальної їзди з учнем, [PERSON] допустив порушення ПДР, внаслідок чого з його вини відбулося зіткнення двох автомобілів, в результаті якого водій іншого транспортного засобу [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер. В зв'язку з тим, що винна у ДТП особа перебувала з навчально-виробничим комбінатом у трудових відносинах і автомобіль на праві оренди належав позивачу, рішенням Суворовського районного суду Херсонської області від 29.10.2013 року на підставі ст. 1187 ЦК України було стягнуто з комбінату на користь дружини [PERSON] - [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 163,40 грн., а в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. Вказані кошти позивач виплатив в повному обсязі. А тому, звертається до суду та просить стягнути в порядку регресу з відповідача понесені витрати на загальну суму 50163,40 грн. та сплачену суму судового збору в розмірі 501,06 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду свої письмові заперечення, згідно яких вважає, що оскільки він перебував з комбінатом у трудових відносинах то в даній справі повинні застосуватись норми КЗпП. Зокрема, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, який ст. 233 КЗпП передбачено в один рік та який повинен відраховуватись від дати ДТП, тобто з 2008 року. Крім цього, вважає, що оскільки між ним та позивачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність то він повинен відповідати перед комбінатом лише в межах свого середньомісячного заробітку. За викладених обставин та через відсутність в матеріалах справи довідки про його середньомісячний заробіток, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши та перевіривши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до витягу з наказу №9 від 10.03.2004 року, [PERSON] було призначено на посаду вчителя автосправи до Новозбур'ївського МНВК з 10 березня 2004 року. 01 вересня 2006 року, [PERSON] було переведено з посади вчителя автосправи на посаду майстра виробничого навчання водінню автомобіля категорії «С», що підтверджується витягом з наказу №44 від 01.09.2006р. Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.02.2013р. [PERSON] було засуджено за те, що він 06.04.2008р., під час проведення навчальної їзди з учнем [PERSON], на учбовому автомобілі «ГАЗ-5201», порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, в результаті якого відбулося зіткнення його транспортного засобу з автомобілем «Opel Omega Caravan». В результаті ДТП водій легкового автомобіля [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 30.04.2013р. вищевказаний вирок було скасовано та на підставі п. «г» ст. 1, ст. 6,8 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст.286 КК України та закрито провадження по справі. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 29.10.2013р. залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 07.02.2014р. з Ново збур'ївського міжшкільного учбово-виробничого комбінату на користь дружини [PERSON] - [PERSON] було стягнуто в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 163,40 грн., моральної шкоди - 50000 грн. Згідно платіжного доручення №1 від 13 серпня 2014р., в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь [PERSON] було перераховано грошові кошти на загальну суму 50163,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року N 4, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Окрім цього, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, № 4 передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. За цих обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, в зв'язку з чим вважає за необхідне задовольнити їх в повному обсязі. Посилання відповідача на ст. 132 КЗпП, якою передбачено обмежену відповідальність працівника за шкоду завдану підприємству, на думку суду є надуманими та безпідставними, оскільки, якщо шкода завдана діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку настає повна матеріальна відповідальність (положення п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП). Крім цього, абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року передбачено, що матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом (пункти 3, 4, 8 статті 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10 КПК) Не заслуговують на увагу суду та відповідно як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року визначено, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Таким чином, строк позовної давності позивачем пропущено не було. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved