Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів солідарно 38 388, 75гр. боргу, 15 154, 62гр. річних від простроченої суми, 100 551, 65гр. інфляційних витрат та 9000,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Посилається в позові на те, що 18.03.1999 року між ним та відповідачами був укладений Договір позики, за яким він передав відповідачам [PERSON] та [PERSON] 4 465, 00 дол. США, що еквівалентно станом на 12.12.2013 року 35 688, 75гр., 700, 00гр. та 500 дойчмарок, що еквівалентно 2000,00гр. на момент передачі. Всі відповідачі є однією сім»єю, відповідач [PERSON] був присутнім при передачі коштів, і саме йому ним були передані грошові кошти. Кошти відповідачами у нього були позичені для вирішення сімейних проблем і при передачі коштів ними була досягнута домовленість про повернення коштів відповідачами до 18.03.2000 року. Після спливу термін повернення позики він неодноразово телефонував відповідачам, вони погоджувалися повернути борг, однак у подальшому стали уникати контактів з ним і борг до цього часу не повернули. Крім того, внаслідок неповернення коштів він зазнав моральних страждань, хвилювання з цього приводу привело до постійного стану напруженості та життєвого дискомфорту. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання неодноразово не з"являлися, про час розгляду справи сповіщалися належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставили. Судові повістки, які неодноразово направлялися на адресу їх місця проживання, повертаються до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв»язку з закінченням терміну зберігання. Виходячи з цього та вимог ст.77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачі поро час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, заслухавши думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 18.03.1999 року між сторонами був укладений Договір позики, за яким позивач передав відповідачам у борг 4 465, 00 дол. США, що еквівалентно станом на 12.12.2013 року 35 688, 75гр., 700, 00гр. та 500 дойчмарок, що еквівалентно 2000,00гр. на момент передачі. Передача коштів сторонами була оформлена розпискою від 18.03.1999 року, з якої вбачається, що вона видана фірмою «Росток-Україна». Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідачі на той момент були засновниками даної фірми, однак отримали гроші в борг як фізичні особи, т.я. дані кошти на рахунок фірми не зараховувалися і йому документ про їх оприбуткування фірмою також не видавався. З розписки відповідачів вбачається, що строк повернення коштів нею обумовлений не був. Позивач у судовому засіданні пояснив, що усно ними цей строк був обумовлений 18.03.2000 року. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, з розписки відповідачів убачається, що в ній зазначені сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та сума, яку зобов'язуються повернути позичальники, а також її особисті підписи. Укладенням та підписанням даної розписки між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики і дана розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Позивач у судовому засіданні пояснив, що в обумовлений строк повернення коштів 18.03.2000 року він зателефонував відповідачам, вони визнали свій обов»язок по поверненню коштів, стали пропонувати місце зустрічі для передачі коштів, а в подальшому повідомили, що перетелефонують і з цього часу на зв»язок не виходять. Встановлено також, що відповідачі є однією сім»єю, а двоє відповідачів - [PERSON] та [PERSON] є подружжям. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Враховуючи ці обставини, сімейні стосунки відповідачів, які на момент укладення договору позики були однією сім»єю, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та стягнення позичених грошових коштів з відповідачів солідарно. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Набранням законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання, а боржник несе обовязок відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу. При зверненні до суду позивачем надано розрахунок річних та інфляційних витрат, що підлягають стягненню з відповідачів, правильність якого перевірена судом. При цьому дані санкції позивачем розраховані, виходячи з 18.03.2000 року, тобто строку настання обов»язку відповідачів повернути позичені кошти. Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідачів на його користь 15 154, 62гр. річних, 100 551, 65гр. інфляційних витрат. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. За таких обставин, правові підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди відсутні. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цих обставин, розміру задоволених судом позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача 1540,95 гр. судового збору.

Outcome: approved