Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

В лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій остання прохала стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, що порушують її права, у розмірі: 12500,00 гривень, сплачених адвокату за надання юридичної допомоги, та 10 000,00 гривень моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безпірному порядку з Єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що слідчий другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві Балаєнко М.С. постановою від 03.07.2019 року закрив кримінальне провадження №42018150000000037 від 15.06.2018 року про вчинення кримінального правопорушення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупом О.С. за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 375 КК України, зареєстрованого прокуратурою Миколаївської області 15.06.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.052018 року у справі №490/293/18 (провадження №1-кс/487/934/18) за заявою [PERSON] від 09.01.2018 року. Позивач вважає, що на досудовому розслідуванні кримінального провадження, слідчий допустив порушення, що призвело до того, що позивач змушена була звертатись до захисника за професійною допомогою та понесла матеріальні та моральні збитки. Ухвалою суду від 28.02.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 28.02.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Представником відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Бугаєнко Т.В. було направлено відзив на позовну заяву, у якій останній заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, зазначав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що встановлена протиправна діяльність слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві. Позивачем не наведено які саме дії слідчого завдали моральної втрати та привели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Не долучено доказів, якими підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не зазначено за яких обставин чи якими діями вони заподіяні. Відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, розмір якої позивач взагалі не обґрунтував. 05.05.2020 року позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, в якому позивач незгодна з позицією представника відповідача, вважає що відповідач проігнорував той факт, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється вже більше ніж 20 місяців, що є порушенням вимог ст. 219 КПК України та ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, не надано належної правової оцінки обставинам кримінального провадження, не застосував вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, не застосовано вимоги ч. 1 ст. 2 КПК України, посилається на вимоги ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і суду». Вважає, що вимоги позивача підлягає задоволенню. 14.05.2020 року представником відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Бугаєнко Т.В. направлено до суду заперечення до відповіді на відзив, в яких підтримує свою позицію, викладену у відзиві та просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 15 червня 2020 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, відповідно до якого останній не визнає позовні вимоги, посилаючись на наступне: підстави, зазначені у позовній заяві не відносяться до переліку, визначеному у ст. 1176 ЦК України. Доказів на підтвердження завдання шкоди не надано. Законодавством чітко визначені випадки за якими виникає право на відшкодування шкоди. Позивачем не було визнано у судовому порядку дій та бездіяльності органу досудового розслідування незаконною. Позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що завдав (на думку позивача) шкоду, не обґрунтовано характеру моральних страждань та не надано розрахунку моральної шкоди. Щодо витрат на професійну правничу допомогу - ці витрати не є тотожними з матеріальною шкодою. Такі витрати віднесені до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом. Наділення органів державної казначейської служби України повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. З наведеного, просили відмовити у задоволенні позову. 23 червня 2020 року позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив представника Державної казначейської служби України, в якому повністю підтримує свої доводи, викладені у позовній заяві та просить відхилити доводи представника Державної казначейської служби України, вважає їх неогрунтованими . Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що в провадженні ТУ ДБР у м. Миколаєві знаходилось кримінальне провадження№42018150000000037 від 14.06.2018 за заявою [PERSON] , щодо постановлення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупом О.С. завідомо неправосудного рішення у цивільній справі за її позовом про відшкодування збитків майнової та моральної шкоди. Слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві прийнято рішення про закриття кримінального провадження "42018150000000037 від 14.06.2018 у зв`язку із відсутністю складу злочину та закінчення строку досудового розслідування. В ході досудового розслідування [PERSON] неодноразово зверталась зі скаргами на орган досудового розслідування до слідчих суддів, які були повернуті скаржнику: ухвала від 14.08.2019 року у справі №3/487/1838/19, провадження №1-кс/487/6020/19, яка була скасована ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21.10.2019 року та матеріали скарги направлені до суду на новий судовий розгляд. Ухвалою суду від 15.11.2019 року у справі 3487/1838/19 - відмовлено у задоволенні вимог скарги. Вважаючи, що незаконною бездіяльністю ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві позивачеві спричинено матеріальну та моральну шкоду, позивач звернувся до суду із позовом. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно із статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями,діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилається на те, що незаконними діями працівників правоохоронних органів, що виразились у обмеженні та порушенні прав позивача, завдано матеріальна та моральна шкода, яку вона просить відшкодувати на підставі положеньст.1176 ЦК України. Згідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок,незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Однак для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбаченої ст.1176 КК України, повинні існувати обставини, визначені частиною 1статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таких обставин в ході розгляду справи не встановлено, оскільки позивач просить відшкодувати їй шкоду, завдану внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження. В даному випадку необхідно керуватись положеннями ч.6 ст.1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166,1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою - підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. 12, 81 ЦПК України). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 ЦК. При цьому сам факт тривалого проведення досудового розслідування та закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу злочину та закінченням строку досудового розслідування, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що дії відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №638/8636/17-ц від 13 травня 2020 року. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між бездіяльністю ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, та настанням шкоди. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 19 березня 2020 року №686/13212/19. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності. Сам по собі факт, що ухвалами апеляційних судів скасовувались ухвали слідчих суддів за скаргами позивача, не свідчить про заподіяння шкоди позивачу, а також і про причинний зв`язок із заподіяною моральною шкодою. Необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві. З огляду на викладене суд виходить із недоведеності позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Згідно із частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Розглядаючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 12 500,00 грн. сплачених адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, суд виходить з наступного. Насамперед, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач, як вказано вище, не може бути застосовано до спірних правовідносин. Далі, Згідно Договору про надання правової допомоги адвокатом від 08 січня 2018 року, адвокат Бєлік В.Г. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в відновленні прав [PERSON] які порушені в результаті вчінення суддею Центрального районного суду кримінального проступку за ст. 375 КК України.Також адвокат повинен надавати правову допомогу [PERSON] , якщо його права будуть порушені слідчим суддею та органом досудового слідства при проведенні досудового розслідування за ст. 375 КК України в рамках кримінального провадження, а замовник забов`язаний оплатити замовлення. Згідно акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом від 04 лютого 2020 року, [PERSON] здійснила перевірку наданих адвокатом послуг і підтверджує, що адвокат здійснив: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань кримінального кодексу України, складання клопотань, заяв, скарг. Загальна оплата послуг адвоката у вказаний період з без ПДВ складає 12 500,00 грн. Згідно квитанції № 536885 Бєліку В.Г. було сплачено 12 500,00 грн. за вищевказаним договором. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги у період досудового розслідування. Однак, суд вважає, що судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету. Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України. Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст. 118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України Відтак, звернення позивача з цивільним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed