Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач 02 грудня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом в якому зазначив, що 22 квітня 1999 року його сусідці [PERSON], яка проживає [ADDRESS], був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку серія ДП Д* № 022985. Даний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів за № 308 від 25.02.1999 року. Відповідно до вказаного акту у власність [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,0249 га., яка складається з 3-х окремо розташованих частин, включаючи землю під житловим будинком, городом, а також земельну ділянку загального користування. Актом від 12.07.1998 року «Про встановлення меж земельної ділянки в натурі» встановлені чіткі межі земельних ділянок загального користування. 24.02.1999 року в Управлінні земельних ресурсів м. Дніпропетровська зареєстровано проект розподілу земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до розробленого між співвласниками земельної ділянки проекту розподілу земельної ділянки, [PERSON] відійшли земельні ділянки під житловим будинком та городом для їх подальшої реєстрації. Відповідно до вищезазначених документів, земельні ділянки загального користування приватизації не підлягали та залишилися у загальному користуванні мешканців. У 2008 році позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2008 р., укладеного з [PERSON], придбав у власність 32/100 частини домоволодіння та земельні ділянки 0,0124 га та 0,0411 га, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Придбавши дане домоволодіння, позивач набув право на користування земельною ділянкою загального користування та вважає, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів за № 308 від 25.02.1999 року про передачу землі загального користування у власність [PERSON], є незаконним та таким, що порушує його особисте право на користування земельною ділянкою загального користування. Позивач просив скасувати рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів за № 308 від 25.02.1999 року про передачу земельної ділянки площею 0,0249 га у приватну власність; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д* № 022985, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів від 22 квітня 1999 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022985; збов'язати Управління держкомзему у м.Дніпропетровську скасувати державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП Д* № 022985, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів від 22 квітня 1999 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022985. Ухвалою від 27 січня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучена [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили суд їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила, письмових заяв не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до вимог закону. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки, та його державної реєстрації. В ході судового розгляду встановлено, що 32/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 4919 (а.с.7,9). Також, в судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за № 308 від 25.02.1999 року «про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська», вирішено передати безплатно у приватну власність та надати у користування громадянам земельні ділянки у Ленінському районі, зокрема, [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,02491 га по [ADDRESS] (а.с.52-56). Встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 022985, [PERSON] є власницею земельної ділянки, яка розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по вул. Комунарівська, 135, площею 0,0249 га, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 22 квітня 1999 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022985. Землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.12). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Із змісту наведених статей вбачається, що державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, який посвідчує право особи на земельну ділянку і не є підставою набуття такого права, а тому його скасування не тягне за собою скасування права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею забороняється. Згідно ст. 23 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності бо право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Проте, позивачем не надано відповідних доказів звернення до виконкому за вирішенням спірного питання. Крім того позивачем не надано належних доказів на підтвердження невідповідності рішень виконкому та Державного акту на землю вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В ході судового слухання справи позивачем не наведено жодного доказу порушення його права як землекористувача. Окрім цього, не наведено обґрунтувань, в чому полягають порушення його прав саме відповідачем, які саме права порушено. Згідно зі ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об"єкти комунальної власності. На підставі ст. 80 ЗК України територіальна громада є суб'єктом права власності на землі комунальної власності та реалізує це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Стаття 12 ЗК України зазначає, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міста належить розпорядження землями територіальної громади. При цьому, рішення міської ради про надання у приватну власність земельної ділянки приймається на підставі повного пакету документів, що відповідають вимогам чинного законодавства та містять в собі всі необхідні відомості. Відповідно до норм земельного законодавства, підготовці проекту рішення передує комплектування пакету документів, які, є підставою для ухвалення рішення. Згідно до п. 1.15 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, права колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», розробка технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю здійснюють державні та інші землевпорядні організації на підставі технічного завдання, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України. Позивачем не надано до суду будь-яких належних доказів на підтвердження невідповідності рішень виконкому та Державного акту на землю вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Постановою Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-71цс12, зазначено, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено. Подібну по суті позицію висловив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 8 постанови від 16 квітня 2004 року ? 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року ? 2), згідно з яким при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року ? 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № за № 308 від 25.02.1999 року, про передачу у приватну власність громадян земельних ділянок у частині передачі земельної ділянки [PERSON] не порушує права позивача, є законним та не підлягає скасуванню, а відтак державний акт на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі вказаного рішення відповідає вимогам закону. Крім того, правилами ст. 401 ЦК України визначено поняття користування чужим майном право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач з позовом про встановлення земельного сервітуту не звертався. З врахуванням вищезазначеного, позовні вимоги в частині зобов'язання Управління держкомзему у м.Дніпропетровську скасувати державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] та реєстрації в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є незаконними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed