Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач, Алієв Ілгар Абдулмеджид Оглизвернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником трикімнатної квартири загальною площею 82,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2008 року. Крім того, в даній квартирі на реєстраційному обліку знаходиться [PERSON] з 06.05.2011 року. Відповідач не є членом сім"ї власника, взагалі ніколи не мешкав в даній квартирі, комунальні послуги ніколи не сплачував, прохання позивача з приводу зняття з реєстрації ігнорує, особистих речей його в квартирі не має. Враховуючи те, що [PERSON], не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить визнати його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач не був присутній, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме шляхом виклику через оголошення у пресі відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Тому суд розглядає справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян № 5787 від 16.11.2016 року за адресою [ADDRESS] зареєстрований позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.8). Реєстрація відповідача у житловій квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу також підтверджена відомості з адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 14 грудня 2016 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008 року ВКЕ № 042435, власником вищевказаної квартири є [PERSON] (а.с.14). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 485030 від 17.01.2008 року, квартира за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Єсеніна, 1/13 на підставі договору купівлі-продажу ВКЕ № 042435 від 17.01.2008 року посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 411(а.с.9). Згідно акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], засвідченого ТОВ "Сіті-Сервіс-КР") відповідач у справі [PERSON] не мешкає в квартирі, в якій він має місце реєстрації з травня 2011року. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Вказана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, та є обов"язковою для застосування. Так, судом встановлено, що Відповідач у справі, не будучи власником житлового квартири, не будичи членом сім"ї власника, залишається зареєстрованим в ній, при цьому не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності Позивачу [PERSON], що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику - Позивачу [PERSON], та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги, в частині вимог про усунення перешкод в користуванні житлом позов підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про зняття з реєстраційного обліку, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття [PERSON] з реєстрації в цьому приміщенні. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON]знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи оплату публікації оголошення в пресі про виклик відповідача по даній справі було здійснено Позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати сплачені за подання позову, а саме в розмірі 551,20 грн. та 300,00 грн. за оплату публікації оголошення в пресі (ст. 79 ЦПК). На підставі викладеного,

Outcome: partial