Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В серпня 2016р. [PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту Відповідач-1), [PERSON] (надалі по тексту Відповідач-2) у якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики від 13 січня 2009 року, яка складається з: основного боргу в сумі - 24 800 ЄВРО, що згідно курсу Національного банку України станом на дату звернення до суду з цим позовом (16.08.2016 року) становить - 703 859 грн. 24 коп та штрафу у розмірі 5% від суми боргу в сумі - 35 192 грн. 96 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 січня 2009 року [PERSON] передав відповідачу-1 [PERSON] грошові кошти в сумі 24 800 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2016 року становить 703 859 грн. для завершення будівництва дачного будинку спільного з відповідачем-2 [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним Договором позики грошових коштів. Так, згідно умов цього Договору, відповідач-1 взяв на себе зобов»язання погасити борг не пізніше 13 січня 2010 року. Проте, [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконує та після спливу терміну дії договору грошові кошти не повертає. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та вважає стягнути кошти з обох відповідачів як солідарних боржників, оскільки на момент укладання договору [PERSON] та [PERSON] хоча і не перебували в зареєстровану шлюбу, однак проживали однією сім»єю та будинок, на будівництво якого позичені кошти оформлений саме на останню. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у заяві. Відповідач - 1 [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач - 2 [PERSON] у судовому засіданні частково заперечувала проти задоволення позову, а саме в частині стягнення боргу, штрафу за Договором позики саме з неї, як солідарного відповідача, вважає себе неналежним відповідачем по справі, а позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими. У своїх письмових запереченнях остання зазначила про те, що зазначені позивачем мотиви використання позичених коштів є таким, що не відповідають дійності, адже садовий будинок [ADDRESS], на будівництво якого нібито позичались кошти в 2009 році, було збудовано ще до укладання Данного договору в 2007 році, експліатація будинку здійснювалась з 2008 року. До витрачання отриманих за Договором позики коштів не має жодного відношенння, адже не про їх існування, не про існування самого Договору позики [PERSON] відомо не було. Крім того, звертала увагу суду на те, що в шлюбних відносинах вона з [PERSON] не знаходилась, що вже вирішувалось у неоднаразових судових процессах. Враховуючи викладене, [PERSON]просила суд відмовити позивачу в задоволенні вимог стосовно неї в повному обсязі. Суд дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 13 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М. та зареєстровано в реєстрі за №07 (а.с. 9). Відповідно до умов Договору, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти у сумі 255 771,82 грн., що на день підписання данного Договору відповідає еквівалентові суми 24 800,00 ЄВРО за офіцйним курсом Національного банку України (п. 1. Договору). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно п. 2 цього Договору, суму грошових коштів, передбачену пунктом 1 даного Договору без нарахування відсотків від суми позики Позичальник зобов»язується повернути Позикодавцеві до 13 січня 2010 року в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Однак, в порушення умов Договору позики, тобто у визначений строк до 13.01.2010 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач [PERSON] не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти. Відповідно до п. 3 Договору позики, у разі якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, то він зобов'язується сплатити суму богу і штраф у розмірі 5 відсотків від суми богу. Виходячи з встановлених судом обставин справи, умов Договору позики між сторонами та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, відповідач свої зобов'язання за Договором позики перед позивачем не виконав, судом перевірено розрахунок штрафу за несвоєчасне повернення суми боргу за договором (703 859,24 * 5%), тому підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача штраф у сумі 35 192,96 грн. та сума основного боргу у розмірі 24 800 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2016 року становить - 703 859,24 грн. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що Відповідач-1 свої зобов'язання за договором позики не виконав, а отже зобов'язаний повернути Позивачу борг відповідно до вимог ЦК України. Що стосується позовних вимог в частині стягнення боргу, штрафу солідарно з відповідача - 2 [PERSON], то вони не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Як вбачається зі змісту Договору позики від 13.01.2009 року, то відповідач - 2 [PERSON] його стороною не була, що в розумінні ст.ст. 526, 629 ЦК України унеможливлює стягнення з неї коштів позики за цим Договором. Посилання стороною позивача на вимогу ст. 60, 73, 74 СК України, як на підставу для стягнення коштів позики з відповідача - 2, як з особи, з якої позичальник спільно проживав однією сім'єю, суд не приймає до уваги оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2016 року у цивільній справі №755/4125/13-ц, що набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про проживання їх однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що підстав для стягнення коштів за Договором позики від 13.01.2009р. з [PERSON] немає, тому в задоволені позову щодо неї слід відмовити. В судовому засіданні відповідач - 2 заявила про застосування строків позовної давності до усіх вимог. Між тим, судом щодо відповідача - 2 [PERSON] прийнято рішення про відмову в позові. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки належним чином повідомлений про дату та час розгляду зазначеної справи відповідач-1 [PERSON] у судові засідання не з'являвся, сам особисто як сторона у справі заяв про застосування строків давності не подавав, а відповідач - 2 вправі заявити таку заяву лише щодо себе, таким чином суд не знаходить правових підстав для застосування наслідків пропуску строку для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені останнім.

Outcome: partial