Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0555 га, розташована на території Нікопольської міської ради по [ADDRESS] , що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровим номером 1211600000:03:042:0114, на підставі державного акта від 15.06.1998 року, серії ДП № 0000544. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зі змінами з 01.01.2016 року) не передбачена видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно, на відміну від законодавства, що діяло до 01.01.2016 року. Право власності на нерухомість, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підтверджується не документом, а відповідним записом у реєстрі. З приводу викладеного вона звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав на вищевказану земельну ділянку від 11.11.2019 року за реєстраційним номером 36879462 з метою проведення державної реєстрації права власності на землю із відповідним записом цієї інформації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В ході розгляду її заяви та доданих до неї документів, державним реєстратором була встановлена розбіжність у написі її по-батькові. А саме: у державному акті на право приватної власності на землю серії ДП № 0000544 від 15.06.1998 року зазначено її по-батькові як [PERSON] , що не співпадає з її по-батькові, вказаному в паспорті, у картці платника податків та Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку як [PERSON] . Вважає, що підставою неправильного запису її по-батькові у правовстановлюючому документі на землю є помилковий переклад з російської на українську мову, якому під час отримання державного акту вона не надала значення. В зв`язку з чим зараз вимушена звертатись до суду. Заявниця в судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги заяви підтримала (а.с.13). Представник заінтересованої особи до суду також не прибула. Надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Проти задоволення заяви не заперечувала (а.с.14). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами п.6. ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як встановлено в судовому засіданні, заявниці на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0555 га, розташована на території Нікопольської міської ради по [ADDRESS] , що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровим номером 1211600000:03:042:0114, на підставі державного акта від 15.06.1998 року, серії ДП № 0000544 (а.с.4). Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зі змінами з 01.01.2016 року) не передбачена видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно, на відміну від законодавства, що діяло до 01.01.2016 року. Право власності на нерухомість, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підтверджується не документом, а відповідним записом у реєстрі. З приводу викладеного заявниця звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав на вищевказану земельну ділянку від 11.11.2019 року за реєстраційним номером 36879462 з метою проведення державної реєстрації права власності на землю із відповідним записом цієї інформації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В ході розгляду її заяви та доданих до неї документів, державним реєстратором була встановлена розбіжність у написі її по-батькові і у державній реєстрації відмовлено (а.с.8). А саме: у державному акті на право приватної власності на землю серії ДП № 0000544 від 15.06.1998 року (а.с.4) зазначено по-батькові заявниці як [PERSON] , а в паспорті (а.с.9), у картці платника податків (а.с.10) та Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.5) по-батькові заявниці зазначено « [PERSON] ». Зазначена невідповідність при написанні по-батькові виникла не з вини заявниці. За таких підстав суд вважає за можливе вимоги заявниці задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved