Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району, управління Держземагенства у Старокостянтинівському районі про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування площею 0,602 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, що розташована на території Веснянської сільської ради с. Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області, що належала [PERSON], яка померла [INFO] року, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 02540, виданого Веснянською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області 20 травня 1998 року. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, він являється спадкоємцем останньої по заповіту, інших спадкоємців немає. В 2002 році [PERSON] подарувала йому житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. А стосовно іншого майна в 2006 році склала на нього заповіт. Наразі йому державний нотаріус відмовив в оформлення спадкових прав на приватизовану земельну ділянку біля подарованого йому житлового будинку, так як взаємопов'язані об'єкти нерухомості не можуть бути у власності різних осіб. Учасники судового розгляду в судове засідання не з'явились, проте направили до суду заяви, якими позивач та представник співвідповідача Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району визнали заявлені позовні вимоги, а представник співвідповідача управління Держземагенства у Старокостянтинівському районі при вирішенні справи поклався на розсуду суду, та всі просили розглянути справу без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Згідно положень ст. ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року в с. Веснянка Старокостянтинівського району, про що складено відповідний запис № 14 згідно даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Веснянською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області 05 квітня 2006 року. Позивач юридично прийняв спадщину, шляхом подання 11 серпня 2006 року відповідної заяви до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори, в порядку ст. 1272 ЦК України. На підставі його заяви була заведена спадкова справа № 509/2006 року до майна померлого (інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 38462335, наданий Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 25 вересня 2014 року). Зі змісту копій матеріалів даної спадкової справи, направлених суду нотаріальною конторою 25 вересня 2014 року за № 3670/01-16, вбачається, що позивач являється єдиними спадкоємцем по заповіту на все майно померлої. Інших спадкоємців, а також, передбачених законом, та ст. 1241 ЦК України, малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, немає. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшла земельна ділянка площею 0,602 га в межах згідно з планом (опис меж: від А до Б землі [PERSON]; від Б до В землі сільської ради; від В до А землі [PERSON]) для обслуговування житлового будинку 0,25 га та ведення підсобного господарства 0,352 га, що розташована на території Веснянської сільської ради с. Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області, що належала [PERSON], яка померла [INFO] року, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 02540, виданого Веснянською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області 20 травня 1998 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 13. Постановою державного нотаріуса Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заваротної Т.В. від 29 вересня 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дану земельну ділянку після смерті [PERSON] в зв'язку з тим, що власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Веснянка Старокостянтинівського району являється позивач на підставі вищевказаного договору дарування, а власником земельної ділянки за цією ж адресою, передбаченою для обслуговування даних житлового будинку з надвірними будівлями являється спадкодавець [PERSON], що не відповідає вимогам законодавства, оскільки при переході права власності на нерухомість, земельна ділянка, на якій вона розташована повинна переходити у власність власника цих об'єктів. Відповідно до роз'ясень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року „Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, згідно змісту договору дарування, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу 18 червня 2002 року за р. № 1911, [PERSON] отримав у дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] Старокостянтинівського району Хмельницької області. У відповідності до даних Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ № 02540, виданого Веснянською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області 20 травня 1998 року на підставі рішення за № 21 від 21 вересня 1995 року, власником земельної ділянки площею 0,602 га в межах згідно з планом (опис меж: від А до Б землі [PERSON]; від Б до В землі сільської ради; від В до А землі [PERSON]) для обслуговування житлового будинку 0,25 га та ведення підсобного господарства 0,352 га, що розташована на території Веснянської сільської ради с. Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області визнано [PERSON]. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 13. Положеннями статті 30 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІ визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється у порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності чи право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Приймаючи до уваги те, що позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON] та прийняв спадщину, однак не може оформити право власності на вказане спадкове майно у зв'язку з невідповідністю фактичних обставин справи правовим вимогам земельного законодавства. При цьому в цивільному (позасудовому) порядку привести правовий статус земельної ділянки у відповідність до вимог земельного законодавства, після смерті її власника, не можливо, так як позивач не являється ні власником, ні законним користувачем земельної ділянки в розумінні ст. 125 ЗК України, тому права позивача підлягають захисту, а наявність помилки не може бути підставою відмови у захисті права позивача.

Outcome: approved