Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 25 листопада 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування свого позову позивач в позовній заяві вказав, що 01 березня 2013 року він домовився з відповідачами [PERSON] та [PERSON] про купівлю належного їм житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], за який він сплатив продавцям 5000 доларів США. Однак нотаріально посвідчити вказану угоду сторони не змогли, оскільки у відповідачів був відсутній індивідуальний податковий номер. Після отримання зазначених номерів, відповідачі видали своїм родичам довіреності на право нотаріального посвідчення від їх імені укладеної з позивачем угоди, однак нотаріус відмовила цю угоду нотаріально посвідчувати, оскільки довіреності були видані в Придністровській Молдавській Республіці, а тому не визнаються в Україні (а.с.2-4). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити, вказавши про неможливість нотаріального посвідчення укладеного між позивачем та відповідачами договору купівлі-продажу через перебування відповідачів [PERSON] та [PERSON] за межами України та їх небажання прибути в м.Кодима для посвідчення угоди. Іншою обставиною, яка унеможливлює нотаріальне посвідчення спірного правочину, вказав відсутність у представників відповідачів належним чином підтверджених повноважень на посвідчення спірного правочину через недійсність виданих їм відповідачами довіреностей. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надавши до суду письмові заяви, в який вказали про свою згоду з вимогами позивача та просили розглянути справу без них (а.с.37). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, а також матеріали цивільної справи, суд визнає позов необґрунтованим і вважає необхідним відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Спірне нерухоме майно розташоване в смт.Слобідка Кодимського району Одеської області, тому дана справа відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України підсудна Кодимському районному суду (виключна підсудність). За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником 55/100 частини, а відповідач [PERSON] - власником 45/100 частини жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] (а.с.8,17,18). 01 березня 2013 року позивач у простій письмовій формі уклав з відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу зазначеного жилого будинку, на підтвердження чого сторони склали письмові розписки, які долучені до справи (а.с.9,10). Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підставою звернення позивача до суду стало укладення між ним та відповідачами договору купівлі-продажу житлового будинку та подальше ухилення відповідачів від його нотаріального посвідчення. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК), а сам правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК). Відповідно до п.3 та 4 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а також правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність іншої сторони (покупцеві) майно, а покупець приймає його і сплачує певну грошову суму, обумовлену сторонами. Згідно з ч.1 та 2 ст.307 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в документі, підписаному стороною (сторонами). Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній з 01 січня 2013 року відповідно до закону №1878-VI від 11 лютого 2010 року), передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції цього закону №1878-VI від 11 лютого 2010 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат" шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно із ч.2 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Так, відповідно до ст.220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Втім, згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст.334 цього Кодексу право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, договір купівлі-продажу житлового будинку є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання цього договору дійсним. Підставою для визнання такого договору дійсним відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України є належним чином доведений факт ухилення сторони від його нотаріального посвідчення. Обґрунтовуючи неможливість нотаріального посвідчення спірного правочину, позивач [PERSON] у позові, а його представник - в судовому засіданні, пояснили, що причиною такої неможливості є ухилення відповідачів [PERSON] та [PERSON] від нотаріального посвідчення договору. При цьому, судом встановлено, що сторони спірного правочину, зокрема продавці [PERSON] та [PERSON], а також покупець [PERSON], дійсно звертались до нотаріуса з заявою про нотаріальне посвідчення спірного правочину, однак у нотаріальному посвідченні їм було відмовлено через відсутність у продавців індивідуальних податкових номерів. Після отримання останніх (докази про що є в справі), сторони повторно звернулись до нотаріуса з тією ж вимогою. При цьому, інтереси продавця [PERSON] відповідно до довіреності, виданої 15 березня 2013 року нотаріусом Рибницького нотаріального округу Придністровської Молдавської республіки, представляв [PERSON], а інтереси продавця [PERSON] - [PERSON] відповідно до довіреності, виданої тим же нотаріусом м.Рибниця. Через відсутність належним чином засвідчених повноважень представників продавців [PERSON] та [PERSON], зокрема через недійсність виданих їм відповідачами довіреностей, приватний нотаріус Кодимського нотаріального округу Бабушкіна О.В. у нотаріальному посвідчення спірного правочину відмовила. Таким чином, неможливість нотаріального посвідчення спірного правочину пов'язана не з ухиленням відповідачів від цього, а не дотриманням сторонами визначеного законом порядку посвідчення правочинів такого виду. Так, суду не надано відомостей про ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення спірного правочину, натомість їхні спроби спочатку самостійно, а потім через представників нотаріально посвідчити спірний правочин, а також викладена ними в адресованих до суду заявах від 22 лютого 2015 року позиція, свідчить про підтвердження ними взятих на себе за спірним правочином зобов'язань. До того ж, виникла перешкода у нотаріальному посвідченні спірного правочину може бути усунута шляхом прибуття відповідачів до нотаріуса для нотаріального посвідчення спірного правочину, або шляхом направлення ними своїх представників з належним чином підтвердженими повноваженнями - виданими компетентними органами довіреностями. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України підставою для визнання судом дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, у разі ухилення сторони від його нотаріального посвідчення, є досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору. Однією з істотних умов є кадастровий номер земельної ділянки, на якій цей будинок розташований (ч.6 ст.120 Земельного кодексу України). Втім, як вбачається з довідки відділу Держземагенства №406 від 09 вересня 2014 року, кадастровий номер земельній ділянці, на якій розташований спірний будинок, не надавався. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є правочин, який відповідно до чинного законодавства підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Мотивуючи необхідність задоволення позову представник позивача в судовому засіданні вказує на те, що відповідачі всупереч досягнутої домовленості ухиляються від нотаріального посвідчення правочину і що така можливість наразі втрачена. Разом з цим, всупереч вимог ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України позивачем не доведено факту ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення спірного правочину. Окрім цього, твердження представника позивача про ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину спростовані в судовому засіданні. Отже, звернення позивача до суду із вказаним позовом є передчасним, оскільки можливість позасудового захисту його порушеного права в даний час не втрачена і такий захист можливий шляхом належного укладення з відповідачами письмового договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed