Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, [PERSON] про визнання поруки припиненою. В обгрунтунвання позову зазначено, що 31.07.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач (кредитор), та [PERSON] (боржник), [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки № 991/103-П991/074/07, відповідно до умов якого поручитель заобов`язалась перед кредитором в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих санкцій в розмірі та у випадках, передбачених генеральним договором № 991/074/07 від 31.07.2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] В порушення вимог договору, відповідачем без згоди позивача було збільшено розмір процентів за користування кредитом та збільшено розмір відсотків за користування кредитом договорами про внесення змін до додаткових угод, що є невід`ємними частинами до генерального договору. Позивач вказує, що вона не надавала згоди на збільшення розміру відсотків за користування кредитними коштами по додатковій угоді № 991/402/08/08 до генерального договору № 991/074/07 від 31.07.2007, відповідно до якої було збільшено розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних. Крім того, не було надано згоду на укладення договорів від 21.10.2008 про внесення змін до додаткових угод - № 991/075/01/07 від 31.07.2007, №991/158/04/07 від 20.10.2007, № 991/322/07/08 від 27.02.2008 до Генерального договору № 991/074/07 від 31.07.2007, якими було збільшено розмір відсотків за користування кредитом з 13% до 14,5% річних. Внаслідок збільшення відсотків за користування кредитними коштами було збільшено обсяг її відповідальності, як поручителя, а тому в силу ч. 4 ст. 599 ЦК України, є припиненою, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 31.07.2007 року № 991/103-П991/074/07 з 08.05.2008 року, та судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в позові повністю, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Третя особа [PERSON] до суду не з"явилася. Третя особа Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області явку свого представника для розгляду справи не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 31 липня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено генеральний договір № 991/074/07, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати грошові кошти в межах загального ліміту у розмірі 815 000 доларів США строком до 29 липня 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральним договором того ж дня між банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 991/103-П991/074/07, відповідно до п. 1.1 якого, поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та випадках, передбачених генеральним договором. Згідно із п. 2.1 договору поруки зміст забезпеченого порукою зобов`язання складає повернення заборгованості за договором кредиту в межах максимального ліміту заборгованості до 815 000 доларів США та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 29 липня 2022 року на умовах, визначених договором кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних (п. 2.1.2). Додатковою угодою № 991/402/08/08 до генерального договору № 991/074/07 від 31 липня 2007 року, укладеною 08 травня 2008 року між банком та позичальником, встановлено розмір відсотків за користування кредитом на рівні 14,5 %. Крім того, договорами від 21 жовтня 2008 року про внесення змін до додаткових угод - № 991/075/01/07 від 31 липня 2007 року, № 991/158/04/07 від 20 жовтня 2007 року, № 991/322/07/08 від 27 лютого 2008 року до генерального договору № 991/074/07 від 31 липня 2007 року, укладеними між банком та позичальником, збільшено розмір відсотків за користування кредитом з 13 % до 14,5 % річних. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів. Суд вважає, що доводи позивача в частині того, що розмір процентної ставки змінено без її згоди, як поручителя, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності, є хибними, оскільки, в матеріалах справи міститься договір про внесення змін до договору поруки, укладений 21 жовтня 2008 року між банком, позичальником та поручителем, підписаний останньою (а. с. 57). Як вбачається з п. 2.1.2 вказаного договору сплата відсотків за користування кредитом встановлена у розмірі 14,5 % річних, а тому твердження позивача в цій частині є безпідставними та необгрунтованими. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (ч. 4 ст.559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. При цьому у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. В ході розгляду справи судом встановлено, що 23 січня 2009 року відповідачем на ім`я [PERSON] направлено вимогу про сплату заборгованості станом на 22 січня 2009 року у розмірі 802 991,14 доларів США, в якій зазначено, що у випадку несплати заборгованості в добровільному порядку у строк до 22 лютого 2009 року банк буде вимушений з метою погашення заборгованості згідно з п. п. 2.4.3, 4.1 іпотечного договору звернути стягнення на майно, передане в забезпечення, а також звернутися до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості з покладенням судових витрат. Крім того, судом встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.12.2010 року, в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визначення суми кредиту у національній валюті, визначення суми заборгованості було відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту було задоволено, та стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 8423200 грн. 51 коп. (а.с.11-16). Суд звертає увагу на те, що незважаючи на зазначене рішення суду позивачем лише в 2015 році пред`явлено вимоги про визнання поруки припиненою. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» із змінами і доповненнями, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Матеріалами справи встановлено, що банк звернувся до боржника та позивача, як поручителя, з вимогою про стягнення заборгованості в солідарному порядку, та судом було ухвалено рішення про задоволення зазначених вимог про стягнення кредитної заборгованості. Суд вважає, що оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.12.2010 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, та відповідно позивачем у даній справі не було реалізовано, на думку суду, без наявності поважних причин, своїх прав під час розгляду зустрічного позову банку про стягнення заборгованості, - підстав для застосування положень ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, - в даному спорі немає. Окремо слід зазначити про те, що доводи сторони відповідача про те, що даний позов поданий позивачем в 2015 році з метою ухилитись від виконання взятих на себе зобов`язань та примусового виконання судового рішення, ухваленого в 2010 році, про солідарне стягнення заборгованості є слушними, та, на думку суду, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, а також оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, клопотання відповідача про застосовування судом до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось. Судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed