Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

До суду з даним позовом звернулась [PERSON] посилаючись на те, що вона проживаючи однією сім»єю з [PERSON] у період з 1998 року по 27.08.2010 року спільно, в 2001 році, придбали однокімнатну квартиру №55 в м.Фастові по вул.. Червоноармійській,36а. Пізніше, 28.08.2010 року зареєстрували шлюб. Проте, 14.07.2015 року [PERSON] помер, а квартира зареєстрована на його ім.»я, тому [PERSON], вважає, що вона має право на 1\\2 частину цієї квартири виник, в результаті чого виник спір з спадкоємицями після смерті колишнього чоловіка-донькою та матір»ю померлого [PERSON]О В судовому засіданні позивачка підтримала позовну вимогу та просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні категорично заперечували проти позову, вважають його безпідставним, суду пояснили, що спірна квартира була оформлена на [PERSON] шляхом укладання договору дарування і даний факт відбувався, коли позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду від 19.11.2015 року було встановлено факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1998 року по 27.08.2010 рік. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 28.08.2010 року було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Фастівського МРУЮ між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 16.09.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно із копією свідоцтва про смерть [PERSON] помер 14.07.2015 року. Проте, за життя, [PERSON] був власником однокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі права власності та зареєстрована на підставі договору дарування, укладеного 01.08.2001 року посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1140 (а.с.20). Згідно із ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Оскільки договір дарування спірної квартири було укладено до 2004 року, до суд застосовує до даних правовідносин законодавство, яке діяло на час виникнення цих відносин. Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим, суду, під час вирішення даного спору щодо поділу майна-спірної квартири, яка набута до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сімєю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі (рішення Фастівського міськрайсуду від 19.11.2015р.) а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто, встановлений судом сам факт спільного проживання сторін у справі згідно рішення суду, не є підставою для визнання права власності на половину майна. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Таких доказів позивачка суду не надала. Крім того, посилання сторони відповідача на застосування статті 57 СК України є безпідставним, оскільки зазначена норма закону не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Суд, також бере до уваги той факт, що власник майна, станом на час розгляду даної справи, помер, а тому, зазначений позов є таким, що заявлений необґрунтовано та безпідставно. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позову [PERSON]

Outcome: dismissed