Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Звернувшись до суду, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. Також співвласниками в спірній квартирі є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідну акту про проживання, виданому 25.01.2017 року, встановлений факт не проживання [PERSON], яка була зареєстрована 25.02.1988 року та не проживає за вказаною адресою з 19.01.1997 року. На момент складання акту місце проживання відповідачки невідомо. Відповідачка [PERSON] вже більше 20 років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі не має і, взагалі, квартирою не цікавиться. Комунальні послуги нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Він з дружиною змушені сплачувати все самі. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні його дружина відповідачці не чинили. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Згідно ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Будь-які зави до ЖЕО про те, що вона буде відсутньою за місцем реєстрації та збереження за нею права на користування за цією адресою відсутні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, заперечень проти позову не надала, причини неявки не повідомила, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів, у заочному порядку. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред'явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 липня 1993 року (а.с.5). Відповідно до вимог ст. 60 СК України [PERSON] не є наймачем або членом сім'ї наймача вказаного житлового приміщення, тому посилання позивача на те, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, так як не мешкає в цьому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, є безпідставними, такими, що не обґрунтовані вимогами діючого законодавства. З 11 вересня 1997 р. в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, наведені положення Конвенції, по-перше, проголошують абсолютну непорушність права власності фізичних та юридичних осіб, вільне здійснення ними правомочностей власника; по-друге, припускається можливість позбавлення власника права власності на майно, але лише в суспільних інтересах і лише за підставами, передбаченими законом або міжнародними. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3). Отже, усі власники самостійно здійснюють правомочності і не зобов'язані отримувати на це дозвіл інших осіб, у тому числі державних органів. Згідно ж зі ст. 321 ЦК (ч. 1) право власності є непорушним.

Outcome: dismissed