Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 8111,78 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір від 10 березня 2011 року № 004-17502-100311, який останнім не виконується, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідач [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до Банку, в якому просив визнати порушеним його право споживача фінансових послуг, визнати недійсним кредитний договір від 10 березня 2011 року № 004-17502-100311, зобов'язати Банк зарахувати в рахунок повернення кредиту грошові кошти в сумі 11368,76 грн. із суми сплачених ним коштів в сумі 13020,26 грн. та повернути йому надлишково сплачені кошти в сумі 1651,50 грн.. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що кредитний договір був укладений з порушенням встановлених законодавством істотних умов та з використанням нечесної конкуренції. До договору були включені умови, які ставили споживача у невигідне становище. На час укладення кредитного договору у Банку була відсутня ліцензія на здійснення банківської діяльності. В заперечення позовних вимог Банку представник відповідача по довіреності надіслав до суду заперечення, в якому вказував, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо обставин виникнення та існування кредитної заборгованості відповідача і просить відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник Банку не з'явився. В позовній заяві було вказано, що позивач просить розглянути справу без участі представника позивача. На надіслані судом копії зустрічного позову та заперечення на первинний позов позивач своєї позиції не висловив і жодної відповіді суду не надіслав. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, з'ясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що в задоволенні позову Банку необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Судом встановлено, що 10 березня 2011 року, між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 004-17502-100311. Відповідно до умов договору Банк зобов'язався відкрити відповідачу картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні, випустити та надати відповідачу платіжну картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, а також ПІН-код до картки, здійснювати обслуговування відповідача на умовах, викладених в Тарифному пакеті «Лояльна Весна 2011» та надає відповідачу кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі тридцять тисяч гривень. Відповідно до умов п.5.8 договору, у разі невиконання та/або неналежного виконання зобов'язань по сплаті заборгованості за цим договором понад 91 календарний день, банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір, шляхом відправлення на адресу боржника відповідного листа. Через 10 календарних днів з дати відправлення листа, цей договір вважається розірваним. Частиною 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Таким чином, Банк вправі вимагати повернення заборгованості по кредиту, виключно за умови виконання обов'язкової вимоги п.5.8. договору про письмове повідомлення Держателя про дострокове розірвання Договору. Суду позивачем не надано жодних доказів повідомлення про дострокове розірвання договору, а тому вимога про стягнення заборгованості є передчасною і не підлягає до задоволення. Суд також відзначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів згідно договору, оскільки, сам договір не являється належним підтвердженням та доказом надання Банком і отримання Відповідачем кредиту. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно п.п.1, 3 ч. І ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» здійснення особою банківської діяльності та надання фінансових послуг являються видами господарської діяльності, які підлягають обов'язковому ліцензуванню. Статтею 16 вищеназваного Закону встановлено, що у разі виникнення підстав для переоформлення ліцензії ліцензіат зобов'язаний протягом десяти робочих днів подати органу ліцензування заяву про переоформлення ліцензії разом з ліцензією, що підлягає переоформленню, та відповідними документами або їх нотаріально засвідченими копіями, які підтверджують зазначені зміни. Не переоформлена в установлений строк ліцензія є недійсною. Зважаючи на це суд вважає обґрунтованою позицію відповідача з посиланням на зміст кредитного договору та розміщених на офіційному веб-сайті банку документів, зокрема, копій свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 № 646833 від 01.10.2009 року та Банківської ліцензії НБУ від 11 жовтня 2011 року за № 225, про те, що кредитний договір з відповідачем був укладений в період фактичної недійсності (відсутності) банківської ліцензії у Банку. Зокрема із свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 № 646833 від 01.10.2009 року вбачається, що 1 жовтня 2009 року відбулась реорганізація банку шляхом перетворення з ТзОВ «Дельта Банк» в ПАТ «Дельта Банк», в результаті чого, змінилась організаційно-правова форма суб'єкта господарювання. Фактичне ж переоформлення ліцензії відбулось лише 11 жовтня 2011 року (тобто, після спливу 2 -х років з дати реєстрації змін організаційно-правової форми). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у п.п. д. п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Разом з тим, із досліджених доказів вбачається, що відповідач [PERSON] був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений Банком. Судом не здобуто доказів про надання інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що Банк дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно п.3.б. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, тощо). Так, відповідно до умов п.1.5. Тарифу, Банк стягує з позичальника плату за обслуговування кредиту (овердрафту) по картковому рахунку, зокрема, грошові кошти в розмірі 3,33% (яка є платою за обслуговування кредитного залишку та включає в себе надання послуг інформування про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку), що нараховується за змінними величинами в залежності від суми використаних кредитних коштів станом на день нарахування. Разом з тим, п.п. 1.1., 1.4., 1.6., 4.1 Тарифів Банком встановлено, що оплата послуг та операцій зокрема, відкриття та обслуговування карткового рахунку та надання щомісячної виписки по рахунку списується в розмірі 9,90 грн. щомісячно, з витратного ліміту рахунку, в останній робочий день місяця, при наявності заборгованості по рахунку або затишку власних коштів на рахунку. У випадку, якщо залишок власних коштів на картковому рахунку менш ніж встановлена плата, плата встановлюється у розмірі залишку на даному картковому рахунку. При цьому згідно п. 1.2. Тарифів, Банк не стягує з плату за обслуговування основної картки та рахунку протягом року. Як вбачається із вищенаведеного Банком подано у двозначний спосіб інформацію щодо плати за обслуговування овердрафту по картковому рахунку, яка фактично стягується у подвійному розмірі. За таких умов, зазначена умова кредитного договору та дії банку є несправедливими і такими, що не грунтуються на вимогах закону. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним. Зокрема, такими є: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача, включення до нього умов, які є несправедливими та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, а також включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. На підставі наведеного суд вважає встановленим, що на момент вчинення кредитного договору у Банку був відсутній спеціальний дозвіл (у виді ліцензії НБУ) на здійснення банківської діяльності; при укладенні договору не було досягнуто згоди щодо всіх умов, які визначені законодавством як істотні, зокрема щодо детального розпису розрахунку сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та розміру абсолютного (фактичного) здорожчання кредиту в кінці періоду кредитування, у грошовому виразі; у зміст договору банк включив обов'язкові для споживача платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь за обслуговування овердрафту по картковому рахунку, яка стягується у подвійному розмірі, що заборонені законодавством. За таких умов, зважаючи на вищевикладене позовна вимога про визнання кредитного договору недійсним підлягає до задоволення. Частиною І ст. 236 ЦК передбачено, що недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно наданого Банком розрахунку станом на 17.01.2014 року відповідачем за період з 11.03.2011 року по 17.01.2014 року знято з карткового кредитного рахунку (овердрафт) готівки на загальну суму 11368,76 грн. За цей же період. відповідачем сплачено на користь Банкук грошові кошти в якості сум повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій та інших нарахувань і пені на загальну суму 13020,26 грн. На підставі наведеного суд вважає, що відповідач повинен повернути Банку отриману суму кредиту в розмірі 11368,76 грн., а Банк має повернути відповідачу отримані від нього грошові кошти в сумі 13020,26 грн. Враховуючи суму отриманого кредиту та сплачені відповідачем кошти Банк повинен повернути відповідачу 1651,50 гри. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. На підставі викладеного та

Outcome: approved