Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач звернувся\~в суд\~з позовною\~заявою про\~стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.04.2009 року між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (правонаступником якого є управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та творчим працівником [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-7142-9, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нерухоме майно приміщення загальною площею 29,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2017 у справі №465/1004/16-ц стягнуто з [PERSON] 3670, 90 грн. неустойки, зобов`язано повернути об"єкти оренди шляхом виселення з приміщення підвалу загальною площею 29,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено в постанові про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2019 ВП № 59347585 [PERSON] та належного йому цінного майна у приміщенні загальною площею 29,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] не виявлено. Таким чином, з 19.01.2018 (день набрання законної сили рішенням суду про виселення) до 10.12.2019 (момент звільнення приміщення) відповідач незаконно користувався приміщенням, що було об`єктом оренди за Договором. Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням. Відповідно до довідки про заборгованість № 4-2302-15517 від 29.05.2020 (додається) станом на 21.05.2020 відповідач має заборгованість за договором № Ф-7142-9 від 29.04.2009 у розмірі 37939,47 грн. Однак 3670,9 грн. з цієї суми (за період до 30.10.2015.) вже було предметом стягнення у вищезгаданій справі № 465/1004/16-ц. Нестягнутою залишається заборгованість у розмірі (37939,47 - 3670,9) 34268,57 грн. Ця заборгованість складається неустойки з 31.10.2018 до 10.12.2019. Відтак, просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 34 268 (тридцять чотири тисячі двісті шістдесят вісім) гривень 57 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року закрито підготовче\~провадження та\~призначено до\~розгляду по суті цивільну\~справу. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заяви про слухання справи у його відсутності та відзиву на позовну заяву суду не надав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~розгляд справи\~проведено судом\~за відсутності\~осіб,\~які беруть\~участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ Відповідно\~до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29.04.2009 року між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди №Ф-7142-9, у відповідності до п.1 якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29,5 кв.м. Відповідно до ст.525,\~526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до\~ст.612 ЦК України, боржник вважаться таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.626 договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1\~ст.628 ЦК України\~вказує на те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.19 цього ж Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Згідно довідки від 29.05.2020р. заборгованість відповідача перед позивачем згідно договору Ф-7142-9 від 29.04.2009р. становить 37 939, 47 коп., а за виключенням 3670,9 грн. заборгованість становить 34 268 (тридцять чотири тисячі двісті шістдесят вісім) гривень 57 коп., яка вдіповідачем на день подання позову не виплачена. Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викаденого,

Outcome: approved