Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою і просить постановити рішення, яким встановити факт та визнати, що вона та [PERSON] проживали як подружжя однією сім'єю із 17 квітня 1999 року по 12 березня 2014 року. Вимоги мотивує тим, 17 квітня 1999 року вона познайомилася із [PERSON], та стала проживати з ним однією сім'єю як подружжя, але без реєстрації шлюбу. До того часу [PERSON] проживав та був зареєстрований у м. Житомирі. Із травня 2005 року вона поселилася та проживала у [INFO] разом із [PERSON], та своїми дітьми від першого шлюбу. Будинок у той час належав [PERSON] і вони проживали там як квартиронаймачі. За домовленістю із [PERSON] 29.11.2005 року вона зареєструвала у будинку свою старшу дочку - [PERSON]. 25 травня 2007 року за домовленістю із власницею будинку за їх спільні кошти вони із чоловіком купили даний будинок. Вона повністю на той час довіряла чоловікові, а тому оформили будинок на його ім'я шляхом укладання договору дарування, оскільки на той час витрати на дарування будинку були майже вдвічі меншими ніж витрати при купівлі-продажу будинку. 04.06.2008 року вона зареєструвалася у зазначеному будинку, а 02.11.2010 року у будинку зареєструвався і її молодший син - [PERSON]. Згодом чоловік почав зловживати спиртними напоями і 12 березня 2014 року у віці 45 років помер. В установлений законом строк вона звернулася до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори [PERSON] від 08.10.2014 року № 2545 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмову у вчинені нотаріальної дії нотаріус вмотивовує тим, що вона не надала документи, які служать доказом її родинних відносин із спадкодавцем. Свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок отримала мати чоловіка - відповідачка у справі. Отже вона(позивачка) позбавилась права успадкувати хоча б частку фактично купленого нею будинку. [PERSON], оформивши свої спадкові права, звернулася до суду із позовом до неї та її дітей про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. У позовній заяві від 12.11.2014 року відповідачка зазначила, що за життя [PERSON] дозволив користуватися належним йому будинком своїй співмешканці - [PERSON] та її дітям. [PERSON] у цьому ж позові зазначила, що вони (позивачка та діти) набули право користування будинком з дозволу попереднього власника, будучи членами його сім'ї, так як проживали із [PERSON], та спільно вели господарство. Тобто, факт її проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки та як подружжя із [PERSON] визнається [PERSON]. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 13.02.2015 року у задоволені позову [PERSON] про виселення її та дітей із будинку відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, 19 лютого 2015 року [PERSON] подала апеляційну скаргу, у якій також зазначила, що 25.07.2007 року [PERSON] отримав житловий будинок у подарунок згідно договору дарування і як власник будинку використовував його на свій розсуд у тому числі і при наданні права на поселення відповідачів із всіма правами та обов'язками як членів його сім'ї. Даними рішеннями було встановлено, що вони набули права користування житловим будинком будучи членами сім'ї [PERSON]. Встановлення факту проживання як подружжя однією сім'єю необхідно для їй доведення у подальшому в судовому порядку права на будинок. У відкритому судовому засіданні позивачка [PERSON], та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві. У відкритому судовому засіданні відповідачка [PERSON] і її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 256 ч. 2 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] помер 12.03.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть( а.с.9). [PERSON] за життя належав житловий будинок № 8 по вул. Огурцова у с. Терехове Бердичівського району Житомирської області, що підтверджується договором дарування від 25 травня 2007 року(а.с.8). Згідно довідки Терехівської сільської ради від 08.10.2014 року № 631, на день смерті 12 березня 2014 року спадкодавця [PERSON], [INFO], за адресою: с. Терехове вул. Огурцова буд. 8 були зареєстровані і проживали слідуючі громадяни: [PERSON], громадянська дружина [INFO], [PERSON] - дочка дружини, [INFO], [PERSON] - син дружини, [INFO]( а.с.7). [PERSON] звернулася до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], даний факт сторони не оспорюють. Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори [PERSON] від 08.10.2014 року № 2545 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмову у вчинені нотаріальної дії нотаріус мотивував тим, що вона не надала документи, які служать доказом її родинних відносин із спадкодавцем(а.с.17). В той же час згідно довідки ПП " ВЖРЕП - 4", [PERSON], [INFO], був зареєстрований за адресою: м. Житомир вул, Крошенська б. 38 кв. 87 з 11.07.1998 року по 14.12.2007 року( а.с. 31). Крім того згідно довідки Терехівської сільської ради Бердичівського району від 08.12.2015 року, вбачається, що [PERSON] разом з дітьми: [PERSON], [PERSON] заселилися 05 травня 2005 року на квартиру у житловий будинок за адресою: с. Терехове, вул. Огурцова буд. 8, а на той час [PERSON] працював, проживав, і був зареєстрований за адресою: м. Житомир вул, Крошенська б. 38 кв. 87( а.с.31). Крім того відповідно до довідки Терехівської сільської ради від 02.02.2016 року № 46, [PERSON] звертався з проханням зняти з реєстрації гр. [PERSON] та її дітей: [PERSON], [PERSON], які проживають разом з ним за адресою: с. Терехове, вул. Огурцова буд. 8. за неправомірні дії до нього( бійки в сім"ї)( а.с.45). Після смерті [PERSON], [PERSON] поховала його, що підтверджується актом № 00000001 про надання послуг, та товарним чеком № 62 від 13 березня 2014 року( а.с. 30, 32). Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та її дітей: [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення( а.с.10) Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 13.02.2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено( а.с.11). Не погоджуючись із зазначеним рішенням, 19 лютого 2015 року [PERSON] подала апеляційну скаргу(а.с.13-14). Ухвалою апеляційного суду Житомирської області дане рішення залишено без змін( а.с.15). Даним рішенням та ухвалою було встановлено, що позивачка і її діти набули права користування житловим будинком, як бувші члени сім'ї [PERSON]. Однак суд вважає, що вищевказанні рішення судів не є преюдиційними, оскільки сам факт вселення до спірного будинку позивачка її дітей зі згоди власника, як членів його родини, не є достаннім і переконливим доказом, що позивачка і [PERSON] проживали як сім"я в розумінні вимог чинного законодавства за період вказаний в позовній заяві. Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов'язки. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. У відповідності до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Правило зазначеної норми, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 21 грудня 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поширюється на випадки, коли між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А тому суд вважає, що при розгляді даної справи по суті будь-яких доказів наявності в них ознак сім»ї, тобто спільного побуту, взаємних прав та обов»язків по відношенню один до одного, які б свідчили про проживання позивачки однією сім'єю із померлим [PERSON] судом здобуто не було. Оцінюючи покази свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зазначили, що [PERSON] та [PERSON] проживали як подружжя однією сім'єю із 17 квітня 1999 року по 12 березня 2014 року, суд не може прийняти їх до уваги, так як вони фактично не містять у собі безспірних даних щодо предмета доказування та не підтверджуються зібраними у справі письмовими доказами. Покази свідків [PERSON], [PERSON], на думку суду, є логічними та послідовними і не викликають у суду сумнів, оскільки узгоджуються між собою та не спростовуються матеріалами справи. На думку суду, не можуть бути взяті до уваги як належні і допустимі докази фотографії, надані позивачкою і її представником, оскільки вони не можуть бути доказом, що [PERSON] та [PERSON] проживали як подружжя однією сім'єю. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених підстав, суд приходить до висновку, що позивачка і її представник не довели, що [PERSON] та [PERSON] проживали як подружжя однією сім'єю із 17 квітня 1999 року по 12 березня 2014 року, тому у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки ухвалою суду від 19.11.2015 року сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення, то у відповідності до ст. 88 ЦПК України, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з позивачки.

Outcome: approved