Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що між ним та відповідачкою було укладено шлюб 03.09.2004 року під час якого у них народилось двоє дійте - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказував на те, що з травня 2014 року шлюбні стосунки між ним та [PERSON] фактично припиненні, вони не ведуть спільного господарства та в період з червня по 27 липня 2014 року відповідачка перебувала за кордоном, а їх діти проживали разом з ним. Вказував на те, що з 10.08.2014 року молодший син проживає разом з відповідачем за невідомою йому адресою, а старший син проживає разом з ним. Вважає, що його доходи дозволяють йому утримувати обох дітей та забезпечити їм належний рівень життя і виховання, а тому звернувся з даним позовом до суду та посилаючись на норми матеріального права просив, визначити місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з батьком - [PERSON] за адресою [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив та не направив відповідного мотивованого клопотання про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, а також вказала на те, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці відповідачку оголошено в розшук та вона забрала меншого сина у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості з ним спілкуватись та на протязі року дитину він не бачив. Також зазначила, що на даний час [PERSON] перебуває за кордоном, а старшого сина передав на виховання своїй сестрі. Просила позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судове засідання не з'явилась, направила до суду письмові пояснення в яких зазначала, що у зв'язку з проблемами зі здоров'ям в судове засідання з'явитись не може при цьому вказувала на те, що позивач та його родина постійно налаштовують старшого сина проти неї, перешкоджають її спілкуванню з дитиною. Зазначала, що [PERSON] особисто вихованням сина не займається, оскільки виїхав за кордон, а дитину залишив на виховання своїй матері, яка також доглядає за хворим сином його сестри. Крім того в одному будинку з її сином проживають родичі позивача, яким вона не довіряє, оскільки вважає, що останні зловживали наркотиками та алкоголем, а також мали проблеми з законом. Вважає, що позивача слід позбавити батьківських прав. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач не переховується та на даний час проживає в м. Чернівці разом з молодшим сином, при цьому також вказував на те, що відповідач на даний момент проживає за кордоном та відсутні належні і допустимі докази, які вказували, що проживання дітей з [PERSON] буде відповідати їх інтересам. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказавши на те, що висновок органу опіку та піклування про доцільність визначення місця проживання [PERSON] з батьком від 27.01.2015 року на даний момент не містить актуальних даних з урахуванням ситуації, яка змінилась, у зв'язку зі зміною місця проживання дитини, висновок щодо місця проживання меншого сина не надавався. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народились двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а/с 3, 53-55). Згідно з ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами часто виникали конфлікти з приводу визначення місця проживання їх дітей та на момент розгляду справи молодший син проживає з матір'ю, а старший син знаходиться на утриманні батька та проживає в його родичів, оскільки останній виїхав за кордон, що вбачається з пояснень представників сторін в судовому засіданні, а також підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 17.11.2015 року, 22.09.2015 року [PERSON] виїхав за кордон та відомості про в'їзд відсутні. Крім того, відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.08.2015 року [PERSON] було оголошено в розшук та відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 22.12.2015 року, остання виїхала за межі України 25.08.2014 року та відомості про в'їзд в Україну відсутні (а/с 111). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків У відповідності до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Так, відповідно до ст. 5 Гаазької Конвенції, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання. Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце. З аналізу вказаних норм сімейного законодавства України та міжнародних правових актів вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Головним критерієм при визначенні місця проживання дітей є інтереси дитини, які повинні переважати над інтересами батьків ( рішення Європейського суду з прав людини у справі „Гофман проти Німеччини" від 11.10.2001 року). Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з положеннями ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Так, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування Чернівецької міської ради від 29.01.2015 року та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27.01.2015 року відповідно до яких, враховуючи рівні права батька та матері на виховання, вік дитини, прихильність до батька, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON], не порушуючи права матері [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною (а/с 50,51). Разом з тим, такий висновок не стосується визначення місця проживання малолітнього [PERSON] та не містить актуальних даних на момент розгляду справи щодо соціально-побутових умов проживання позивача, наявність достатнього доходу для забезпечення належного рівня життя, догляду та виховання дітей, а також що таке проживання не буде порушувати права відповідача брати участь у виховані та спілкуванні з дітьми. Крім того, такий висновок не містить будь-яких виключних обставин та обставин, які заслуговують на увагу для розлучення дітей з матір'ю, оскільки наданий з врахуванням інтересів батька дитини, про що свідчить дослідження умов проживання та доходу лише [PERSON] на момент складання вказаного висновку. Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Так, бесіда з дитиною [PERSON] була проведена Службою у справах дітей 11.09.2014 року та оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров'я, можливості догляду за дитиною, поява інших обставин), суд вважає, що бажання [PERSON] проживати разом з батьком станом на 11.09.2014 року не може вважатись належним доказом на час розгляду даної справи по суті. Також, судом враховується той факт, що позивач та відповідач виїхали за кордон, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо місця та умов проживання дітей, їх психоемоційного стану та ставлення до батьків, участі обох батьків в їх вихованні на момент розгляду справи, а тому враховуючи вимоги законодавства щодо захисту прав дитини, а також Декларацію прав дитини 1959 р., яка проголошує принципи виховання дитини у атмосфері любові і розуміння для повного та гармонічного її розвитку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в контексті заявлених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed