Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] за місцем їх фактичного проживання: [ADDRESS], та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 400 гривень щомісячно починаючи з 04.02.2015 р. до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову зазначив, що 16.09.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1124. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження [NUMBER], видане ВРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 830. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємопорозуміння, на даний час шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. У зв'язку з чим відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.03.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вказує позивач, згоди щодо місця проживання сина між ним та [PERSON] не досягнуто, хоча на даний час малолітній [PERSON] продовжує проживати разом з батьком, який виховує його самостійно. Позивач забезпечений житлом та усім необхідним для нормального проживання, розвитку та виховання малолітнього [PERSON] Відповідач в свою чергу не займається належним вихованням сина, не цікавиться його здоров'ям, на даний час не працює,тому позивач вважає, що в інтересах сина проживати саме з батьком, а не матір'ю, оскільки він має постійне місце роботи, стабільний самостійний дохід, який може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Як вказує позивач, дитина проживає разом з ним і, як зазначає останній, відповідач самоусунувся від виховання дитини, ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в заявленому розмірі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, однак до суду надійшов лист згідно якого третя особа просить розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітнього [PERSON], а відповідальність за висновок покласти на орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, однак до суду надійшов висновок згідно якого третя особа просить розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітнього [PERSON], також враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON]. Суд, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у їх відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 16.09.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження [NUMBER], видане ВРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 830 (а.с.6). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.03.2015 р. шлюб сторін був розірваний. Дитина проживає разом з позивачем і, як зазначає останній, відповідач самоусунувся від виховання дитини, ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає. Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням своїх батьків, і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією (ст.18) також проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини. Зокрема, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Статтею 155 цього ж кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Наведений аналіз правових норм, дає підстави стверджувати, що при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини в першу чергу повинні враховуватись інтереси самої дитини. Отже, з викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них, а тому регламентуючи правовідносини з приводу здійснення батьківських прав з метою вирішення розбіжностей між батьками, норми СК України пропонують звертатись до органів опіки та піклування або в суд. Як роз'яснено в ст.161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Так, з висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 04.06.2015 вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві Державної адміністрації проведено бесіду з батьком дитини, вивчено надані документи та встановлено, що [PERSON] народився [INFO] під час зареєстрованого шлюбу батьків, [PERSON] та [PERSON] Після припинення спільного проживання батьків дитина залишилася проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами служби за адресою проживання батька та дитини, квартира з усіма комунальними зручностями, складається з однієї кімнати, укомплектована необхідними меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан квартири добрий. Для проживання, розвитку та виховання дитини у квартирі створено усі необхідні умови. В свою чергу матір дитини - [PERSON] на засідання комісії 14.05.2015 та 27.05.2015 не з'явилась, письмових пояснень не надавала, умови її проживання не відомі, а тому вивчивши детально матеріали справи та з метою забезпечення прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києва державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання сина сторін з батьком [PERSON] Враховуючи викладене суд вважає, що проживання дитини з батьком не є порушенням ст.ст.6 та 9 Конвенції ООН «Про права дитини" і приходить до висновку про задоволення вимог позивача та визначення місця проживання сина сторін з батьком. При цьому також суд зважає на те, що, відповідач не надала будь-яких доказів, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком буде перешкоджати її нормальному вихованню та розвитку, крім того не надавала ніяких пояснень з приводу даного питання, що свідчить про її небажання приймати участь у розгляді справи та як результат проявила незацікавленість у вирішення спору на її користь. Враховуючи вік дитини, а також те, що між дитиною та батьком в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, суд вважає, що місце проживання дитини необхідно визначити з його батьком за місцем його фактичного проживання за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно вимог статей 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки і сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, матеріальне становище отримувача аліментів та платника аліментів. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] є особою працездатного віку та не надано доказів про те, що остання має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, разом чи офіційно працевлаштована, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 400 гривень щомісячно починаючи з 04.02.2015 до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідач має визначений законодавством обов'язок утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 60 ЦПК України, зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведеного та

Outcome: approved