Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

До суду звернулась позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме на відпочинок до країни Єгипту в період з 15.03.2020 по 30.03.2020 в супроводі позивача, без згоди батька [PERSON] . Вимоги позову мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , 2005 року народження. Зазначає, що з моменту окупації Автономної Республіки Крим вона з дитиною виїхала звідти, та наразі проживає в м. Маріуполь. Відповідач залишився проживати в АРК, з 2014 року не цікавиться дитиною, зв`язку не підтримує, в утриманні дитини участі не приймає. В даний час позивач з донькою мають намір виїхати за межі України на відпочинок, однак не має можливості отримати від відповідача на це згоду, у зв`язку з чим вимушена звертатись до суду з зазначеним позовом. В поданому позові просять розглядати справу за відсутності позивача та її представника, не заперечують проти заочного розгляду справи. 16.01.2020 р. ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 04.03.2020 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, при цьому подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, через розміщення виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, причини неявки суду не повідомив. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся належним чином, не подав до суду відзив, а також те, що від позивача не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 15.04.2013. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що позивач з донькою проживає в м. Маріуполь, а відповідач в Автономній Республіці Крим. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Верховною Радою України 14.07.2016 внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Відповідно до п. 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 п. 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дітей та такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, проте позивач таких вимог не заявляла, а просила дозволити виїзд дітей без згоди батька без визначення певного періоду, до досягнення дітьми 16-річного віку, що не відповідає законодавству України, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вбачається, що позивачем чітко визначено період на який просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, країни прямування та ціль, а саме відпочинок та оздоровлення дитини. Зокрема, відповідач проживає в Автономній Республіці Крим, дитиною не цікавиться, при цьому позивач позбавлена можливості отримати дозвіл від останнього на виїзд доньки за межі України, що позбавляє дитину можливості реалізувати свої права та інтереси. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що надання тимчасового доступу на виїзд [PERSON] , 2005 року народження за межі України на відпочинок до Єгипту в період з 15.03.2020 по 30.03.2020 в супроводі матері та без згоди та супроводу батька відповідає найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved