Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач 24 квітня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень позовних вимог зазначила, що вона придбала житловий будинок [ADDRESS], про що свідчить біржова угода купівлі-продажу укладена між нею та [PERSON]. Через сукупність обставин позивач не зареєструвала вказану угоду в БТІ на момент купівлі житла та не посвідчила її у нотаріуса, через що згодом їй було відмовлено у реєстрації права власності на майно. Договір купівлі-продажу між нею та [PERSON] було укладено 26.12.1997 року, з того і по теперішній час позивач є повноцінною власницею вказаного майна, яким володіє добросовісно, відкрито, безперервно підтримуючи його належний стан. Ніяких спірних питань протягом цього часу не виникало, на момент звернення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач добросовісною власницею майна 15 років 11 місяців 27 днів. Просила визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою від 19 вересня 2014 року до участі в праві в якості співвідповідача залучена [PERSON]. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Надійшла письмова заява з проханням відкласти судове засідання, у зв'язку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні. Проте, жодних доказів суду не представлено, на підставі чого суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника належним чином повідомленого про дату судового засідання. Співвідповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила, письмових заяв не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що 26.12.1997 року між [PERSON] (покупцем), з однієї сторони, та [PERSON](продавцем), з іншої сторони, на Універсальній товарній біржі укладений договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS], за яким [PERSON] купила вказаний житловий будинок. Договір нотаріально не засвідчений (а.с.3). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Ст. 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.15 Закону України „Про товарну біржу" біржовою операцією визнається угода, якав цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач просить визнати за нею право власності на підставі статті 344 ЦК України, згідно якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на вказаній підставі можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У зв'язку з цим слід зазначити, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Тобто, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Окрім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Так, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК та враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. Коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року (пункти 9, 11 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Таким чином, для застосування правил статті 344 ЦК, як підстави набуття права власності, необхідно встановити всі обставини, зазначені статтею 344 ЦК, в тому числі підстави заволодіння та строк володіння чужим майном. Крім того, для застосування правил статті 344 ЦК необхідно, встановити, що у володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором, та відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо майна, яким особа користувалась на підставі інших попередніх угод (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Ухвалою від 17 лютого 2005 року NQ 14-у/2005 року Конституційний Суд України роз'яснив, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу житлових будинків, у тому числі здійснених на біржових торгах, є обов'язковим. А виходячи з вимог ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР такі договори підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з статтею 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Разом з тим, зазначені позивачем підстави позову - рішення відповідача про продаж йому житлового будинку та здійснення ним, позивачем, оплати вартості майна, унеможливлюють застосування до цих правовідносин правил статті 344 ЦК. Таким чином, відсутні підстави вважати про володіння позивачем зазначеним житловим будинком, що належав [PERSON] у розумінні ст.344 ЦК України. Враховуюче викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed