Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулись [PERSON], [PERSON] з позовом до Одеської обласної ради, про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 гривень. В своїй заяві позивачі посилаються на те, що вони є адвокатами за професією і авторами тематичної рубрики «[INFO]», яка публікується в газеті «Одеські вісті». [INFO] року в газеті «Одеські вісті» була опублікована чергова тематична рубрика «[INFO]», в якій містилися дев'ять запитань читачів газети на правову тематику та відповіді на них. Серед опублікованих запитань читачів газети в цій рубриці було запитання читача [PERSON] з м. Саврань Одеської області, до якого органу слід йому звернутись для отримання довідки про реабілітацію батька, репресованого з політичних мотивів у 1937- 1938 роках і засудженого Гайворонським районним судом на той час Одеської області до трьох років позбавлення волі з наданою позивачами відповіддю про те, що з урахуванням конкретної ситуації і вимог, передбачених ч.ч. 2,3 ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року № 962, читачу [PERSON] рекомендується звернутись з відповідною письмовою заявою до прокуратури Одеської області. Однак, 28 лютого 2013 року структурним підрозділом відповідача - комісією з питань поновлення прав реабілітованих, за підписом голови цієї комісії [PERSON] був спрямований лист № 19 на адресу місця проживання читача [PERSON] до м. Саврань Одеської області і одночасно на адресу голови комісії з питань поновлення прав реабілітованих Савранської районної ради [PERSON], в якому були поширені відомості про те, що «ніякої юридичної допомоги від адвокатів [PERSON] та [PERSON] Ви не отримали». 11 березня 2013 року цим же структурним підрозділом за підписом цієї ж посадової особи був спрямований лист № 20 на адресу голови презідії Одеської обласної колегії адвокатів і одночасно на адресу головного редактора газети «Одеські вісті» стосовно згаданого запитання читача [PERSON]. і відповіді на нього з боку позивачів, в якому, зокрема, були поширені такі відомості: «роз'яснення гр. [PERSON] з пропозицією звернутися до прокуратури Одеської області з проханням вислати довідку про реабілітацію батька -- формальні і помилкові»; «користі від такої «діяльності» адвокатів не мають ніхто»; «адвокатам не завадило б вибачитись перед гр. [PERSON].». Проте зі змісту листа голови президії адвокатського об'єднання «Одеська обласна колегія адвокатів» від 20 березня 2013 року № 46 на адресу голови комісії з питань поновлення прав реабілітованих [PERSON] вбачається, що при наданні відповіді читачу [PERSON] позивачі спотворення закону не припустили, метою цієї відповіді є надання загальної інформації правового характеру, у згаданому випадку позивачі порекомендували [PERSON] звернутися до органів прокуратури за місцем його проживання, що і передбачено ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року № 962, [PERSON] з претензіями щодо зазначеної публікації до Одеської обласної колегії адвокатів не звертався, а тому підстав для вибачення перед ним з боку позивачів немає. Позивачі вважають, що вище згадані відомості, поширені комісією Одеської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих за підписом голови цієї комісії [PERSON] в листах від 28 лютого 2013 року № 19 та від 11 березня 2013 року № 20, є негативною інформацією, недостовірними, принижуючими гідність, честь, ділову репутацію кожного з позивачів, та які завдають їм моральної шкоди. З врахуванням уточненої позовної заяви від 17.10.2013 року, позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недостовірними, принижуючими гідність, честь, ділову репутацію позивачів - адвокатів [PERSON] і [PERSON], поширених в листах комісії з питань поновлення прав реабілітованих Одеської обласної ради від 28 лютого 2013 року № 19 та від 11 березня 2013 року № 20 таких відомостей: «роз'яснення гр. [PERSON] з пропозицією звернутися до прокуратури Одеської області з проханням вислати довідку про реабілітацію батька -- формальні і помилкові»; «користі від такої «діяльності» адвокатів не мають ніхто»; «адвокатам не завадило б вибачитись перед гр. [PERSON].»; а також про стягнення 2000,00 грн. заподіяної моральної шкоди. У судове засідання з'явився позивач [PERSON], який одночасно є представником позивача [PERSON] за довіреністю, позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з'явилася, надала письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що Комісія з питань поновлення прав реабілітованих є спеціальним органом, який наділений виключними повноваженнями з питань реабілітації. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою на виконання Закону Радами народних депутатів були утворені штатні комісії, положення про які затверджено Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положениям про комісію Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 року № 112, серед покладених на комісію завдань є, зокрема, надання допомоги громадянам в одержанні необхіних документів у зв'язку з реабілітацією. Також, в запереченнях відповідача вказано, що відомості, викладені у листах голови комісії з питань поновлення прав реабілітованих Одеської обласної ради [PERSON], які є предметом спору, відповідно до вимог Закону України «Про інформацію», є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню і доведенню їх правдивості, крім того вказані листи були відкликані Одеською обласною радою, оскільки направлялися без попереднього розгляду зазначених питань на засіданні комісії та погодження з її членами, а тому у задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для задоволення вимог позивачів, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 лютого 2013 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих Одеської обласної ради, за підписом голови цієї комісії [PERSON] був спрямований лист № 19 на адресу місця проживання читача [PERSON] до м. Саврань Одеської області і одночасно на адресу голови комісії з питань поновлення прав реабілітованих Савранської районної ради [PERSON], в якому було зазначено, що «ніякої юридичної допомоги від адвокатів [PERSON] та [PERSON] Ви не отримали " (а.с.17). 11 березня 2013 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих Одеської обласної ради, за підписом голови цієї комісії [PERSON] був спрямований лист № 20 Президії Одеської обласної колегії адвокатів і одночасно на адресу головного редактора газети «Одеські вісті» стосовно згаданого запитання читача [PERSON] і відповіді на нього з боку позивачів, в якому, зокрема, було вказано: «роз'яснення гр. [PERSON] з пропозицією звернутися до прокуратури Одеської області з проханням вислати довідку про реабілітацію батька -- формальні і помилкові»; «користі від такої «діяльності» адвокатів не мають ніхто»; «адвокатам не завадило б вибачитись перед гр. [PERSON].» ( а.с.15-16). Також, судом встановлено, що вищезазначені листи комісії обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих були відкликані Одеською обласною радою, оскільки направлялися без попереднього розгляду зазначених питань на засіданні комісії та погодження з її членами. (а.с.77-80) Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право звернутися до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Стаття 32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно з п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Виходячи з викладених вище норм закону щодо оцінки суджень та іншої інформації, суд приходить до висновку, що висловлювання голови комісії Одеської обласної ради питань поновлення прав реабілітованих [PERSON] в листах № 19 від 28 лютого 2013 року та № 20 від 11 березня 2013 року, є його оціночними судженнями, а тому не підлягають визнанню недостовірною та негативною інформацією, поширеною відповідачем, а відтак підстави для задоволення вимог позивачів відсутні. Зазначена позиція підтверджується також і практикою Європейського суду з прав людини, яку згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенса (12/1984/84/131) від 8 липня 1986 року зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Також, Європейський суд з прав людини наголошує, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Окрім того, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено у ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, і гарантовано ст. 34 Конституції України. Позивачі в судовому засіданні в порядку ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надали доказів того, що висловлювання голови комісії Одеської обласної ради питань поновлення прав реабілітованих [PERSON] в листах № 19 від 28 лютого 2013 року та № 20 від 11 березня 2013 року, в подальшому відкликаних першим заступником голови Одеської обласної ради [PERSON], оскільки направлялися без попереднього розгляду зазначених питань на засіданні комісії та погодження з її членами, порушують особисті немайнові права позивачів, завдають шкоди відповідним особистим немайновим благам останніх, або перешкоджають позивачам повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а відтак юридичний склад правопорушення, який би давав підстави для задоволення позову в частині захисту честі, гідності та ділової репутації відсутній, оскільки відсутні факті, які б доводили, що зазначені вище висловлювання мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивачів. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.п.2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Однак, позовна заява не містить відомостей, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи викладені вище обставини, виходячи з засад виваженості, розумності і справедливості, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Outcome: dismissed