Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

До Фрунзенського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 31 травня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль марки Деу Ланос, державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Даний факт підтверджується постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2015р. по справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якого винним у скоєнні ДТП визнано - [PERSON], водія автомобіля марки АUDI, державний номер [NUMBER]. На даний час автомобіль Деу Ланос зареєстровано, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20.06.2013р. [NUMBER] та належить позивачу по справі. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження від 26.06.2015 року вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля Деу Ланос, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, на дату ДТП 31.05.2015р., складає - 16 211 грн. 92 коп.. Також позивачем були понесені витрати по сплаті послуг з оцінки матеріальної шкоди, які склали 700,00 грн. До складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права , які несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги склали 2 500,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 11 від 11.11.2015 року. Позивач просив стягнути на його користь із відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 16 211,92 грн., витрати з проведення експертизи в розмірі 700,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. При цьому зазначила, що позивач за своїм вибором має право звернутись про відшкодування шкоди безпосередньо до відповідача, з вини якого відбулось ДТП. Вона зверталась до МТСБУ, так як страхова компанія відповідача не проводить виплат, але шкода позивачу не була відшкодована. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що відповідач був учасником ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в СК «Україна», тому відшкодувати завдану шкоду позивачу повинна страхова компанія. Також зазначив, що після ДТП відповідач дзвонив до страхової компанії, але з письмовою заявою та документами до страхової компанії не звертався, так як дана страхова компанія уже не проводить страхові виплати, у зв»язку із чим відповідач звертався до МТСБУ. Також зазначив, що на момент ДТП, термін дії Зеленої карти у нього закінчився. У задоволені позову просили відмовити. Роз»ясненим судом правом, щодо залучення до участі справі згідно ст.. 33 ЦПК України страхової компанії або МТСБУ, сторони не скористалась та категорично заперечували щодо залучення до справи страхової компанії. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність у їх задоволенні, виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 31.05.2015 року о 20-20 год., відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки АUDI, державний номер [NUMBER], по вул.. Танкопія в м. Харкові, здійснив виїзд на перехрестя з пр.. [PERSON] на заборонений «червоний» сигнал світлофора, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Daewoo, державний номер [NUMBER]. В результаті ДТП було завдано матеріальну шкоду автомобілю позивача. Дані обставини встановлені постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 року. (а.с. 8). Цією ж постановою [PERSON], було визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 350 грн. ( а.с. 8). Згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з тим, що судовим рішенням встановлено, що ДТП скоєно з вини водія [PERSON] , який керував автомобілем марки АUDI, державний номер [NUMBER], то даний факт не потребує доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, [PERSON] є власником автомобіля марки Daewoo, державний номер [NUMBER] ( а.с. 7) Згідно звіту № 274/06/2015 дослідження спеціаліста авто товарознавця від 26.06.2015 року матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Daewoo, державний номер [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП становить 16211 грн. 92 коп..(а.с.10-12) Згідно квитанції № 281966 від 17.11.2015 року за проведення авто товарознавчого дослідження було сплачено 700 грн., що відноситься до судових витрат. (а.с.22) Згідно копії поліса № А1/5630419, вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в СК «Україна». (а.с.42) Згідно відповіді МТСБУ від 07.12.2015 року на адресу відповідача, йому було запропоновано для вирішення питання щодо відшкодування шкоди, завданої із його вини, надати до МТСБУ копію міжнародного сертифікату «Зелена карта», чинного по відношенню до його транспортного засобу на день ДТП. У випадку ненадання даного документа, МТСБУ буде розглянута можливість здійснення регламентної виплати потерпілій особі на підставі пункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.44) Згідно відповіді МТСБУ від 29.12.2015 року на адресу позивача, йому було повідомлено, що МТСБУ володіє інформацією щодо невиконання ПрАТ СК «Україна» своїх зобов»язань за договорами страхування цивільно-правової відповідальності та страхова компанія припинила членство в МТСБУ. МТСБУ згідно з Законом виконує зобов»язання страховика за внутрішніми договорами страхування у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований. Але на даний час МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ СК України чи визнання даної компанії банкрутом. (а.с.51) Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). При цьому, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки») Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст. 1192 ЦК України - з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - п. 33.1.4. у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. В судовому засіданні встановлено, що відповідач після ДТП письмово не повідомляв страховика. Згідно Постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п. 4 передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 11 Постанови передбачено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Пунктом 16 Постанови передбачено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. В судовому засіданні встановлено, що відповідач письмово не повідомляв страхову компанію про ДТП, на даний час страхова компанія не виконує свої обов"язки за договорами страхування. Відповідно до правової позиції у справі 6-2808цс15, яка має враховуватись судом на підставі ст. 360-7 ЦПК України - при розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Так як суд розглядає справу на підставі заяви позивача, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі, згідно ст. 11 ЦПК України, то суд вважає, що шкоду завдану власникові транспортного засобу Деу Ланос, державний реєстраційний номер [NUMBER], повинен відшкодовувати відповідач по справі, в наслідок порушення яким правил безпеки руху, заподіяно позивачу матеріальну шкоду. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. В судових засіданнях 08.04.2016 року (з 09.09год. по 10.06 год), 12.04.2016 року (з 14.32год. по 15.15 год.) та 23.05.2016 року (з15.53 год. по 17.39 год.), згідно журналів судового засідання, приймала участь представник позивача [PERSON], що є адвокатом, згідно свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 952 від 11.05.2011 року. Крім того, представником надавалась правова допомога поза судовими засіданнями, згідно наданих нею письмових пояснень та пояснень в судовому засіданні, складання позову, надання консультацій, запити, тому вимоги позивача щодо стягнення за надання правової допомоги в розмірі 2500 грн.. сплаченої ним згідно квитанції № 11 від 11.11.2015 року, також підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачем в розмірі 551 грн. 21 коп.. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved